Карън Робърдс
Когато дойде часът

Превод от английски: Илина Дойнова, 1999

chitanka.info

1.

— Къде смяташ, че отиваш?

Гласът на майка му, му подейства като издраскването на нокти по черната дъска. Кожата му настръхна, а той леко потрепери. Обръщайки се да я погледне, почувства огромен прилив на гняв, който нахлу във вените му. Мразеше я…

— Навън. — Беше поставил ръката си върху дръжката на вратата. Тя стоеше там, взирайки се в него, с ръце, кръстосани отпред на гърдите върху розовия й памучен халат на цветя. Черно боядисаната й коса беше къса и стърчаща от прекъснатия сън. Маслиновата й кожа бе набръчкана от петдесет и пет годишното благоговеене и почит към слънцето, а сега изглеждаше още по-зле. Без грим, който да ги скрие, торбичките под очите й бяха големи и морави като гроздове. Вратът й беше тънък и увиснал като на пуяк. Обута бе с къси бели чорапки, а над тях краката й бяха голи и мършави, с големи разширени вени, виещи се като лози точно под коленете й.

Беше грозна…

— Минава полунощ. Никъде няма да ходиш!

Бяха застанали в остарялата кухня — дълга и тясна, покрита с балатум на изкуствени тухлички и прагове от изкуствен мрамор. Шкафчетата бяха от шперплат, боядисани така, че да изглеждат дъбови. Надрасканата кръгла маса и четири паянтови стола гордо заемаха централното място в стаята. На масата имаше купа с изкуствени зелени ябълки, все същите, които стояха там откакто се помнеше. Отгоре светлината идваше от една-единствена флуоресцентна лампа.

— Да не си си забравила хапчето за сън, мамче? — насмешливо и провлачено я попита той. Обърна й гръб и завъртя дръжката на вратата. Беше възнамерявал да излезе, без да я буди. Обикновено тя спеше като мъртва и хъркаше като пияница в спалнята точно до кухнята. Може би беше слушала Джей Лено. Умираше си за него, предпочиташе го дори пред Летърман. Но обикновено заспиваше, преди да е започнал.

— Казах — никъде няма да ходиш! На седемнайсет години си и живееш под моя покрив, така че ще правиш каквото аз кажа! Ще кажа на баща ти… — Викаше повече от всякога, крещеше и пискаше, докато той, без да й обръща повече внимание, отвори вратата и се спусна надолу по задното стълбище в очакващата го нощ. Вратата се затръшна след него, прекъсвайки тирадата й по средата.

Ще кажа на баща ти… Голяма заплаха. Почти го накара да се разсмее. Баща му, големият адвокат, който си изкарваше прехраната като съдеше хората и му плащаха процент от паричното обезщетение, го нямаше пет дни в седмицата — една бавна седмица. Когато се прибереше, всичко, което искаше да чуе, беше колко баскетболни точки беше отбелязал Дони-младши или дали Дони-младши щеше да има отново само най-високите резултати в училище, както обикновено ставаше.

Големият Дон едва поглеждаше, камо ли да каже дума на по-малкия си син.

Отдавна беше разбрал, както и повечето хора — в това число и родителите му, че той беше сянката, която Слънцето Дони хвърляше. Никой не го забелязваше, когато златното момче Дони беше наоколо.

Но дългите часове след полунощ бяха само негови. Топлата, ветровита тъмнина го обгръщаше, докато избутваше своята Хонда 250 от гаража, яхваше я и потегляше с мощен рев на мотора надолу по пътя.

Леко усмихнат, той насочи колелото към крайната си цел.

Сега слънцето беше залязло и малкото братче на Дони беше излязло да си поиграе.

2.

Беше малко след два часа сутринта, а леглото на Джесика беше празно.

Светлината от коридора заливаше разхвърляното легло и изпълваше останалата част от стаята със сенки. Грейс Харт дори не си бе направила труда да светне лампата. Издълженият силует на високата й слаба фигура за миг пробяга по бледорозовия килим. Тя влезе и с три бързи крачки стигна до леглото на дъщеря си. Отметна завивките чак до основата на леглото просто за да се увери, въпреки че вече знаеше какво ще намери: нищо.

Джесика не спеше свита на малка топка под светложълтата завивка. Един бърз поглед наоколо я убеди, че дъщерята не е и в розовия фотьойл в ъгъла, нито пък на златистобялото си бюро, нито легнала с възглавница на килима. Грейс дори нямаше нужда да проверява, за да знае със сигурност, че Джесика не е и в съседната баня, нито долу в кухнята… нито всъщност изобщо някъде из къщата.

Петнайсетгодишната й дъщеря се беше измъкнала.

Отново.

О, боже — помисли си Грейс, взирайки се замислено в празното легло, какво ще правя?

Нямаше към кого другиго да се обърне, освен към Господ. Двете с Джесика живееха сами. Грейс обичаше дъщеря си повече от всичко на света, но напоследък все по-често я мъчеше ужасяващата мисъл, че я губи. Това беше третият път през последните два месеца, когато се будеше — от какво ли? неясен звук? лош сън? — не знаеше. Ставаше от леглото, за да провери Джесика, но единствено за да открие, че дъщеря й я няма.

Беше понеделник вечер — не, вече вторник сутринта. Учебен ден. Джесика трябваше да става в шест и четиридесет и пет сутринта. Имаше контролно по испански за първия срок. Точно преди лягане Грейс един час беше слушала как дъщеря й спряга глаголи. Оценката от теста се взимаше двойно и един добър резултат щеше да й повиши крайната оценка по този предмет и да й осигури отлично завършване. И двете бяха съгласни, че доброто представяне в гимназията е важно и поне Грейс си беше представяла, че дъщеря й има шансове. Но как щеше да се справи на теста, като не е спала цяла нощ?

Разбира се, на Грейс й беше ясно още докато въпросът се оформяше в съзнанието й, че това сега беше най-малкото й притеснение.

Доминиращият въпрос беше къде е Джесика.

Не знаеше къде е, но много добре знаеше с кого е дъщеря й. Четири седмици след началото на първата година в гимназията Джесика си беше намерила нова компания, компания_ върха_, както тя казваше, и приемането й в нея я беше направило популярна. Всички момичета носеха широки дънки, къси блузи над пъпа, обувки с платформи и коси с неонови кичури. Пак нищо ново под слънцето: Грейс беше носила същите неща, без блестящите сини кичури, когато самата тя беше в гимназията. Но както Джес каза, отново седемдесетте бяха на мода. Както и да е, що се отнася до Грейс, тази работа с момичешката компания не беше добра и щеше да завърши зле. Плашеше я мисълта, че заедно с другите момичета и на нейната малка, сладка Джесика ще се случат лоши неща, ако Грейс не успее да я спре.

Досега в битката за спечелване доверието на дъщеря си резултатът беше отчайващ. Майката беше загубила всички сражения.

Някакъв шум, последван от звуците на въртящо се колело, я накара да подскочи. Огледа се наоколо.

— Джесика?

Никакъв отговор.

Грейс веднага разбра какво беше причинило шума: Годзила в колелото за упражнения. Дебелият златист хамстер, чиято клетка беше поставена най-отгоре върху библиотеката, упорито бягаше вътре, нехаещ за липсващата си стопанка и за притесненията на майка й.

— Къде ли е тя, приятелче? — попита Грейс.

Годзила продължаваше безгрижния си бяг. Грейс направи гримаса. Да говориш на хамстер беше тъжно нещо, а нямайки на кого другиго да говориш в момент на криза като този, беше още по-тъжно. На тридесет и шест, освен дъщеря си Грейс имаше и една сестра, баща, бивш съпруг и няколко приятели и познати, но никого, на когото можеше да вдигне телефона и да позвъни в два часа през нощта. Отношенията им отдавна бяха установени — тя изслушваше с разбиране проблемите им, а не обратното.

Тя беше силната и опората за всички останали. Тя оправяше нещата, решаваше проблемите и владееше ситуациите в живота си.

Обикновено нямаше нищо против това положение. Но не и тази вечер.

Пресичайки стаята, тя приближи до един от двата високи прозореца с изглед към двора, разгърна надиплените розови завеси, опря чело на хладното стъкло и затвори очи. Късата до коленете синя найлонова нощница беше с дълги ръкави, но й беше студено. Обгърна раменете си с ръце, но и това не помогна да се стопли.

Къде греша? Този мълчалив въпрос се повтаряше в главата й отново и отново с всяко туптене на пулса. Опитвайки се да облекчи болката, тя започна да масажира с върха на пръстите слепоочията си, после прокара отчаяно ръце през късата си, кафява коса с изрусени кичури. Толкова я обичам. Правя всичко, което е по силите ми. Къде греша?

Като съдия за окръг Франклин по местните дела и случаите на престъпления от непълнолетни, работата й ежедневно я сблъскваше с проблемни деца. Почти винаги се изправяше срещу младежи, израснали без контрол.

Обикновено проблемът на децата беше огледално отражение на някакъв срив в семейството.

Дали затова беше толкова трудно да си признае, че и нейната дъщеря беше тръгнала по същия път, както многото други деца преди нея всеки ден? Защото тогава трябваше да търси вината у себе си!

Нима не беше неприятна истина, че и тя като всеки един от онези хора, чиито деца бяха призовавани в нейната съдебна зала, се беше провалила като родител?

Толкова много обичаше дъщеря си. Би убила заради нея. Би умряла заради нея. Всеки успех, който бе постигнала в живота си, беше в името на Джесика. Как тогава можаха да стигнат дотук? Как беше възможно тя да е осигурила на Джесика всичко, за което тя самата беше мечтала в детството си, и въпреки това да беше успяла да я загуби някъде по пътя?

Дали Джесика беше някъде навън и пиеше с приятелите си? Това ново основание за притеснение и страх изведнъж нахлу в съзнанието й с пълна сила, отмивайки всички други мисли като огромна вълна, помитаща пясъчните замъци по брега. Джесика трябваше да бъде много внимателна — но не беше. Отказваше да бъде.

Последния път, когато се беше измъкнала с компанията си, се беше върнала, миришеща на алкохол. Въпреки че, разбира се, отричаше да е пила нещо повече от няколко глътки бира от чашата на нейна приятелка. Някой беше разлял останалото върху дрехите й, така каза, за да оправдае миризмата.

Да, точно така. Колкото и да й се искаше на Грейс да повярва на това обяснение, никак не й звучеше убедително. Ако в съдебната зала някое дете й го заявеше, не би повярвала на нито една негова дума.

Мисълта, че Джесика я лъжеше, беше мъчително болезнена. Болеше я тогава, болеше и сега. Но тогава тя беше оставила дъщеря си да се измъкне с това обяснение, приемайки твърде малката вероятност да казва истината.

Голяма грешка, и то такава, която никога нямаше да повтори.

Няма я вече Госпожа Доброто Майче за Госпожица Джесика. Този път Грейс възнамеряваше да вземе мерки.

Но сега не й оставаше нищо друго, освен да чака и да се притеснява, докато Джесика се върне у дома.

Грейс отвори очи. От мястото, където беше застанала на втория етаж, виждаше няколко тъмни къщи на изток и на запад по тяхната улица Спринг Хил. Всичките бяха двуетажни, измамно непретенциозни резиденции, строени през двадесетте и тридесетте, удобно разположени сред изпъстрените с дървета прилежащи земи към всяка къща. Тяхната собствена къща беше от тесни, бели, застъпващи се дъски, десет фута високи тавани и зелено боядисани капаци на прозорците отвън. Тя хармонично се вписваше в обкръжението от съседни къщи, въпреки че нито една не повтаряше точно нейния стил. Това предградие на Кълъмбъс, Охайо, Бексли беше място с традиции, добре устроено, богато и сигурно. Ето защо го беше избрала като идеалното място да отгледа дъщеря си.

Високите дъбове и брястове, застанали на стража в собствения й двор, се полюшваха при всеки повей на вятъра в клоните им. Куп откъснати листа политаха във въздуха и после бавно и призрачно падаха на земята. Дългите сенки, които високата луна хвърляше на земята, се движеха и сливаха с ивицата тъмнина, която представляваше четирифутовият жив плет, опасващ улицата. Беше септември и вятърът сигурно бе топъл. Пейзажът бе окъпан в лунна светлина.

Зад гърба й се носеше непрестанното въртене на Годзила в клетката. Сега звукът бе странно успокояващ и приятен. Поне не беше напълно сама в къщата.

Джес е добре. Трябваше да продължава да си повтаря това. Все пак Джесика не беше някъде навън в студ или дъжд. Не се беше загубила и вероятно не беше сама.

Всъщност майката на Джесика беше сама. И изгубена. И изплашена.

Навън на поляната сенките танцуваха с вятъра. Една се отдели от другите, движейки се в определена посока към отдалечен ъгъл на двора. Грейс примигна от изненада, след това разбра, че всъщност наблюдава някой, който се отдалечава от къщата й към малката желязна врата в храстите.

Джес или някой от приятелите й? Сигурно. Този път беше хванала дъщеря си да излиза — или да се прибира.

Преди да беше завършила мисълта си, Грейс се извърна и хукна по стълбите. Босите й крака се движеха безшумно по дебелия килим с цвят на мъх, застлан в коридора на втория етаж и по самото стълбище. Вдигнаха почти толкова шум и когато пробягаха по ориенталската пътека и безупречно лакирания под от масивно дърво на централното фоайе. Завъртайки дръжката на вратата, тя разбра, че входната врата не беше заключена. Джес никога нямаше да излезе и да остави къщата отключена. Като две жени, живеещи сами, и двете много внимаваха за това.

Нима през цялото това време тя е била на двора или на верандата?

Грейс отвори широко вратата и изскочи на закритата веранда, отмятайки незаключената предпазна мрежа. Бетонните плочи, които покриваха пода, студенееха под краката й. Ракитата се полюшваше, увиснала на веригата на другия край на верандата, и проплакваше от вятъра. Подходящо подбраните бели люлеещи се столове също се поклащаха напред-назад, сякаш люлеещи невидимите си гости. Светкавичен поглед убеди Грейс, че дъщеря й не беше там. Тя изтича към шестте тухлени стъпала, водещи долу на двора.

— Джесика! — Ръката й обви хладния парапет от ковано желязо. Притеснението от възможността да събуди съседите я накара малко да сниши гласа си. Въпреки че беше трудно заради сенките да определи със сигурност, на Грейс й се стори, че приближаващият към желязната врата силует спря, като чу гласа й. Обърна се и погледна назад. Лунната светлина слабо освети едно бледо овално лице.

— Джесика Харт, веднага се връщай вкъщи! — Ако съществуваше нещо средно между съскане и вик, то този беше звукът, който Грейс издаде, докато слизаше по стълбите, махайки заплашително на дъщеря си.

Джесика чу и видя. Това означаваха за Грейс неподвижността й и фактът, че продължаваше да гледа назад. Грейс беше благодарна, че не й се наложи да вика с цяло гърло, за да бъде чута.

Въпреки че ако трябваше, щеше и това да направи.

Кучето на семейство Уелч се разлая през два двора. Беше шотландска овчарка, чийто пронизителен лай никой не можеше да сбърка. Някой беше забравил да я прибере вечерта, както понякога се случваше за ужас на всички съседи.

Точно когато Грейс стигна пътеката в основата на стълбите, Джесика се размърда. Обърна се, подскочи като сърна през оставащите няколко стъпки от моравата, отвори със замах вратата и се втурна надолу по улицата.

Макар и удивена от това безочливо неподчинение, Грейс успя да се окопити само докато си поеме дъх. Забравила, че е боса и че е само по нощница, тя се втурна на двора в яростно преследване.

— Джесика!

Тревата беше твърда и леко боцкаше стъпалата й, земята беше влажна, но не съвсем студена. Разпилените отронени листа се хлъзгаха, щом стъпеше върху тях, като страниците на списание по килима. Миризмата на дърво от следобеда, когато бяха палили листата, все още се усещаше в прохладния нощен въздух. Тя стъпи върху някаква остра пръчка и изохка, но не спря. Невероятно! Джесика бягаше от нея, отдалечавайки се надолу по пътя.

— Джесика!

Грейс стигна до вратата в ъгъла на двора, отвори я с рязко движение и изскочи навън. Десният й крак се спъна в нещо меко и пухкаво, кръгло и рошаво. Нещо, което не принадлежеше на затревения двор. Нещо, което се търкулна, когато тя стъпи върху него.

Какво… Грейс мислеше дори когато загуби равновесие и рухна тежко на асфалтираната улица. Коленете и дланите й веднага усетиха болката, разтърсващо силна. Тя извика.

При този звук Джесика погледна назад, но не спря. Почти беше стигнала до завоя на пътя, който щеше да я скрие от погледа на майка й. Задъхваща се от изтощение и болка, Грейс не можеше да направи нищо, освен да впие яростен поглед в нея.

Бягащата фигура пресече един ярък лъч лунна светлина, осветяващ един тесен участък от пътя. Най-после силуетът беше ясно осветен.

Изтръпнала и невярваща на очите си, Грейс разбра, че лицето, което преследваше толкова отчаяно, беше някой, когото не познаваше.

Тъмното късо палто и тъмната плетена шапка с процепи за очите не бяха на Джесика. Джесика не беше толкова висока, нито толкова тежка. Това не бяха движенията на Джесика. Не беше Джесика.

Който й да беше, избяга зад ъгъла и се изгуби от погледа й.

Много време мина, докато Грейс успя да отдели поглед от мястото, където фигурата се беше изгубила. Следващият предмет, който разстроените й сетива усетиха, бе мекото, пухкаво, рошаво нещо, върху което беше стъпила и заради което беше паднала, а сега лежеше само на няколко инча разстояние от дясната й ръка.

Едно плюшено мече.

По-точно — плюшеното мече на Джесика, онова, което имаше от малка. Онова, което обичаше. Което поне допреди лягане предната вечер Грейс беше видяла да седи на таблата на леглото й, докато й пожелаваше лека нощ и който щеше да я пази докато спи.

Сега то лежеше в тревата отстрани на пътя, с изкуствени невиждащи очи, вперени в тъмното нощно небе.

3.

Кога за последен път видяхте дъщеря си, съдия Харт? Сивокосият, около шестдесетгодишен дежурен полицай — Дж. Д. Джелински, според значката с името на джоба на синята му униформа — беше учтив, дори проявяваше загриженост, както подобава на положението, което Грейс имаше като член на градския съд. Тя не го познаваше, въпреки че й се струваше, че някъде го беше виждала. Предположи, че са се срещали из съдебната зала един-два пъти. В Бексли имаше местна пътна полиция, която се занимаваше и с другите дребни престъпления, които ставаха от време на време в малкия градец, но Грейс се съмняваше, че на служителите й често им се е налагало да се явяват в съда. Във всеки случай полицаят явно знаеше коя е тя, което беше едновременно и добре, и зле за нея. Педантична по отношение на документацията и точността, тя имаше репутация на твърд и последователен юрист. Не всички полицаи одобряваха това. Особено ако имаха склонност да закъсняват или да не са добре подготвени, когато се явяваха в съда.

Навлажнявайки пресъхналите си устни, опитвайки се да изглежда спокойна и да се държи като професионалист, Грейс си помисли, че в момента не се чувства особено много съдия. По-скоро се чувстваше като майка, чийто страх нарастваше прогресивно поради липсата на любимото й дете. Майка, която се беше събудила посред нощ, за да открие, че дъщеря й я няма и че някакъв непознат бяга от къщата й.

Възможно беше да няма връзка между двете обстоятелства.

Тя потрепери, изстинала от обзелото я чувство на лоша поличба, което я бе накарало да се обади на полицията.

Дали просто Джесика се беше измъкнала тайно отново — или нещо далеч по-зловещо я беше сполетяло? Първото беше твърде възможно, но майчината й интуиция подсказваше, че нещо не е наред.

Джесика беше в опасност, чувстваше го.

— Около десет. Влязох в стаята й, за да й пожелая лека нощ. — Привидното спокойствие на гласа й беше в противоречие с нервните движения на ръцете й и пръстите, които се забиваха дълбоко в меката кафява козина на плюшеното мече в скута й. Дланите й, издрани от падането, горяха; обелените й колене пареха. Набързо облякла кафявите си всекидневни панталони, черно поло и черни ниски обувки, Грейс седеше на златисто тапицираната кушетка в официалната дневна, приседнала на самия й край, сякаш всеки момент щеше да скочи. Офицер Джелински се беше настанил удобно на фотьойла срещу нея с химикал в ръка и бележник на коленете и я гледаше в лицето. Неговата отпуснатост я подлудяваше. Държеше се като че ли липсата на Джесика беше не по-важна от извършването на някоя кражба или открадването на още някоя кола.

Грейс съвсем ясно чувстваше как студът прониква в костите й. Спомни си, че по-рано къщата й се беше сторила топла. Преди да открие, че Джесика я няма. Сега й се струваше като вътрешността на хладилник.

Може би, мислеше тя, опитвайки се да запази самообладание, усещането за хлад имаше нещо общо с подбраните студени цветове в стаята: боядисаните в наситено синьо стени, тежките копринени завеси на златистосини райета и скъпия килим, основно в синята гама. Подът около постелката беше от лакирано тъмно дърво, а камината — от дялан бял мрамор. Всичко беше добре полирано, безупречно чисто и студено при допир. Единственият топъл акцент в стаята представляваше картината над камината.

Рисунка с пастели, изобразяваща Джесика на шест години. Джесика с нейната светлокафява коса на две плитки, облечена в бял сукман над жълта карирана рокля, сини очи — същите като на Грейс — големи и сериозни.

Грейс не можеше да откъсне очи от портрета. Стягането в гърдите се увеличаваше при всеки поглед към картината.

Къде ли е Джесика.

— И беше в леглото по това време?

Вече бяха говорили за това първия път, когато полицай Джелински и партньорът му пристигнаха в началото. Сега партньорът му, руса жена в средата на тридесетте си години, която Грейс със сигурност не познаваше, беше горе и проверяваше стаята на Джесика, докато полицай Джелински за втори път разпитваше Грейс за събитията от тази нощ.

— Да. Беше си легнала.

— Какво ви накара да решите и да надникнете в стаята й през нощта?

— Не знам. Аз… се събудих. Не зная защо. И отидох да видя Джесика. А нея я нямаше. — Грейс стисна по-силно плюшеното мече в скута си, забравила за щипещата болка в издраните си длани. Господин Мечо, Джес винаги така го наричаше. Тя крадешком хвърли поглед към портрета и почувства как гърлото й се свива. — Джесика… това е нейното мече. То стоеше на нощното шкафче до леглото й. Лежеше навън, близо до пътя. Аз стъпих върху него. Когото и да съм преследвала, го е изпуснал. Трябва да е бил в стаята й. Страхувам се, че може нещо да й е направил.

Нарастващият страх караше думите й да звучат припряно.

— Не се тревожете, съдия Харт. Ако е навън, ще я намерим. Вече съм съобщил за случая и в момента цялата полиция е уведомена, че дъщеря ви се издирва. Намирането й е най-важната ни задача сега. — Той сведе поглед към бележките си и се покашля. — Казвате, че мъжът, когото сте преследвали — мъж беше, нали? — е бил сам, така ли?

Грейс пое дълбоко дъх, опитвайки се да запази спокойствие. Зловещи картини от случая Джон-Бенет Рамзи започнаха да танцуват в съзнанието й. Разказ за един среднощен нападател, липсващо дете и по-късно едно тяло…

Не ставай смешна, каза си тя, опитвайки се да си вдъхне увереност. Просто това майчино чувство, че нещо не е наред.

— Този, когото преследвах, беше сам. Мисля, че беше мъж. Аз… не мога да бъда напълно сигурна. Приличаше на мъж. Но не мога да съм сигурна.

— Но сте сигурна, че дъщеря ви не беше с него?

— Да, в това съм сигурна.

— И казвате, че дъщеря ви е напускала дома ви нощем и преди, без да ви каже?

Признанието беше точно толкова унизително, колкото и първия път, когато го направи.

— Да. Излизала е два пъти нощем през последните няколко месеца. Първа година в гимназията е и…

Гласът й затихна, когато русата служителка влезе в стаята, правейки многозначителни знаци с глава на полицай Джелински. Грейс затвори уста и почувства мускулите си напрегнати.

— Имате ли нещо против, ако поогледам из къщата? — попита я жената. Сара Айърс, информираше името на значката.

Тялото на детето на семейство Рамзи беше намерено в мазето…

Престани, каза си Грейс разярена. Джесика е добре. Разбира се, че е добре. Трябва да е добре. Грейс преглътна, опитвайки се да звучи спокойна.

— Не. Имам предвид, моля, разбира се. Искате ли… да ви разведа ли наоколо?

Полицай Айърс размени поглед с партньора си.

— Не, благодаря, ще се оправя и сама — каза тя и излезе от стаята.

Грейс почувства студена пот да избива по челото й.

— Когато излязохте през предната врата — казахте, че сте излезли през предната врата, нали? — тя заключена ли беше? — Полицай Джелински отново погледна бележките си, докато говореше.

— Не. Не беше заключена. Беше заключена, когато си лягах, но после не беше.

— Което ви кара да смятате, че… човекът… който сте преследвала, е бил вътре в къщата.

— Това… — и мечето. То е на Джесика. Който и да е бил, той трябва да го е взел от нейната стая и навярно го е изпуснал, когато започнах да го гоня. Не виждам как иначе може да се окаже там, където го намерих.

— Може би дъщеря ви го е взела със себе си на излизане и го е изпуснала. Ако не днес, то по-рано.

Грейс поклати глава.

— Тя обича Господин Мечо. Той стоеше на нощното шкафче до леглото й, когато заспиваше, сигурна съм. И не би го взела навън посред нощ, камо ли да го изпусне и да го остави там.

— Хммм… — Полицай Джелински отново погледна в бележника си. Когато вдигна очи към Грейс, погледът му беше по-остър отпреди. — Как бихте описали взаимоотношенията с дъщеря си, съдия Харт?

Грейс беше едновременно изненадана и не съвсем. Това беше повратният момент в разговора, който продължаваше кошмара. Тя навлажни устни.

— Защо… добри. Много добри. През повечето време. Е, имали сме няколко… различия в мненията… откакто влезе в пубертета, но…

На вратата се почука. Грейс и полицай Джелински едновременно погледнаха в тази посока и станаха.

— Аз ще отворя. — Като пусна Господин Мечо на дивана, Грейс забързано се отправи към коридора. Полицай Джелински я последва.

Почукването се повтори точно когато ръката на Грейс хвана студената месингова топка на вратата. Завъртайки я, тя отвори тежката врата. Светлината на площадката пред вратата беше включена — всички лампи в къщата бяха светнати по това време, а един съсед отсреща се беше обадил да пита дали всичко е наред — и й позволи добре да разгледа мъжа, който я гледаше през тънката стоманена мрежа на вратата със старовремска рамка. Един поглед я убеди, че той е може би на височина малко над шест фута, добре сложен, с гъста черна коса и буйна черна брада, която закриваше долната част на лицето му. Застанал с гръб към светлината, тя можеше да види блясъка в очите му, но не и техния цвят. Носеше старо зелено военно яке, дънки и бели гуменки, които имаха вид на много стари.

— Госпожа Харт? Съдия Харт? — Погледът му я прескочи, докато говореше, вероятно насочен към полицай Джелински, преди отново да се спре на лицето й.

— Да? — Едната й ръка се вдигна и обхвана основата на врата й. Лоши ли бяха новините? Чувала беше, че така става. Полицаят на вратата… Мили боже, не, моля те, изхлипа безмълвно тя. Не и Джесика…

— Детектив Доминик Марино, полиция окръг Франклин. В колата ми има една млада жена, мисля, че може би е дъщеря ви.

— Какво? — Приливът на облекчение, който я обзе, беше толкова силен, че коленете й омекнаха. За миг ръката й стисна дръжката на вратата, за да се задържи. След това продължи. — Слава богу! Тя добре ли е?

Отваряйки мрежестата рамка, тя се втурна покрай него към колите по пътеката, без да го изчака да довърши изречението си. Той се обърна и я проследи с поглед.

— Е, в общи линии…

Докато тичаше надолу по стълбите и по пътеката, където бяха паркирани полицейската кола и зад нея едно разбито синьо камаро, Грейс разсеяно отбеляза, че вятърът се беше усилил. Подмина полицейската кола. Тя си стоеше там от по-рано, полицаи Джелински и Айърс бяха пристигнали с нея. Стигайки до камарото, тя докосна все още топлото купе, опита се да отвори заключената врата от страната на шофьора и вратата на пътника зад него, после се наведе, за да надникне през ограничения прозорец.

Във вътрешността на колата беше тъмно като в рог и не можеше да се види нищо.

Някакъв тъмнокос мъж с кафяво кожено спортно яке слезе от колата от мястото на пътника отпред и застана в пространството между отворената врата и колата, подпрян с една ръка на покрива. Тя се насочи към него.

Понечи да заговори, но той я изпревари:

— Ако това вътре е дъщеря ви, ще трябва доста да затегнете контрола върху нея… На колко е, четиринайсет, петнайсет? Трябва вечер да си е у дома в леглото, а не да кръстосва улиците.

Посрещната с такива остри и критични думи, Грейс само примигна срещу него за миг, без да може да изрече и дума. Той беше толкова безцеремонен, колкото и полицаят пред вратата, констатира тя, само че не носеше брада.

Какво изобщо знае той?

— Бихте ли отключили вратата? — Възвръщайки си способността да говори, Грейс напълно пренебрегна думите му, а после вниманието й беше привлечено от гледката, която дъщеря й представляваше в колата. Сега вътрешната лампа светеше и осветяваше Джесика на задната седалка. Облечена с дънки, гуменки и къс син пуловер, с коса до раменете и яркорозов кичур падащ встрани от лицето й, дъщеря й се беше свила на кълбо на седалката, а главата й лежеше върху синята облегалка в следата от изкуствена кожа. Очите й бяха затворени, ръцете й висяха от двете страни на седалката към пода. По всичко личеше, че тя е или заспала, или в безсъзнание и само закопчаният предпазен колан я задържа на мястото.

Страхът на Грейс, който за няколко кратки мига беше изместен от чувството на облекчение, което новината, че Джесика е намерена, донесе, я връхлетя с пълна сила, макар и в нова страховита форма.

— Джесика? — Грейс отново опита да отвори дръжката на вратата, но безуспешно. Тя се хвърли към прозореца. — Джесика!

Дъщеря й не реагира по никакъв начин. Малката кръгла лампа на тавана на колата осигуряваше точно толкова светлина, колкото Грейс да може да забележи неестествената розовина по бузите на Джесика. Нежните кости на слабото й лице с издължена брадичка изглеждаха почти мъртвешки на призрачната светлина. Разтворените й устни бяха сухи и изглеждаха напукани, каквито определено не бяха, когато си беше легнала само няколко часа по-рано.

— Джесика — отново я повика тя, след това по-властно додаде: — Отключете вратата, моля!

Това беше заповед, адресирана към полицая — тя предполагаше, че е полицай — над покрива на колата. Той я беше наблюдавал, без да се помръдне, за да й помогне, докато тя се опитваше да стигне до Джесика. Сега погледът му срещна нейния, но изражението на лицето му беше неразгадаемо поради движещите се сенки.

— Не изпадайте в паника. Само е пияна, не е мъртва — поясни той със сух глас.

— Тя е болна от диабет. — Стягането в областта на сърцето й нарастваше, докато започна да го чувства като желязна препаска, стягаща дробовете й. Опита се да си поеме въздух, борейки се с натиска, който заплашваше да я остави без дъх. За доброто на Джесика трябваше да запази контрол и върху чувствата си, и върху ситуацията.

Ключалката изщрака с ясно доловим звук. Отваряйки страничната врата, тя се наведе в колата, докосвайки зачервената й буза. Познатият плодов дъх, който сигнализираше висока кръвна захар, бе толкова характерен, както и миризмата на алкохол, която се носеше около дъщеря й като облак.

— Джесика! Джес! — Коленичила върху седалката, сега хвана дъщеря си за рамото и я разтърси.

Клепачите на Джесика се отвориха.

— Мамо? — Беше пиянски, неясен въпрос.

Очите й се затвориха. Тя сякаш се отпусна и потъна надолу. Грейс я разтърси, нежно я плесна по бузата.

— Джес!

Този път нямаше отговор.

Вратата от другата страна на Джесика се отвори.

— Господи, госпожо, ако тя е диабетичка, вие наистина не трябва да й разрешавате да прави това. — Полицаят отсреща я гледаше през отпуснатото тяло на Джесика с неодобрение. Беше чернокос, мургав, небръснат и размъкнат. Очите му се присвиха, докато я гледаше. Веждите над тях бяха плътни и гъсти и почти се срещнаха, когато изражението му се свъси. — Това си е чисто и просто пренебрежение.

— Нищо не й позволявам да прави. — Нуждите на Джесика бяха твърде спешни, за да си губи времето с този идиот. — Вижте, кръвната й захар е прекалено висока. Тя трябва спешно да постъпи в болница. Веднага. Ще ми помогнете ли да я преместя в моята кола? — Външното спокойно поведение на Грейс беше в разрез с паниката, която бушуваше вътре в нея.

Полицаят я стрелна за миг.

— Влизайте вътре. Ние ще ви закараме.

Той се отдръпна от колата, тръшна вратата, после извика Дом!, докато Грейс се качваше отзад, намествайки се близо до дъщеря си. Кожата на Джесика беше хладна и суха при допир, леко грапава като змийска кожа, грапавост, каквато обикновено нямаше.

О, господи, моля те, нека се оправи!

— Джес? — Гласът й трепереше.

— Трябва да отиде в болница? — Полицаят, който беше стоял пред вратата на къщата, надникна през отворената странична врата, през която беше влязла Грейс. Неговият противен партньор вече се наместваше на предната седалка.

— Да — каза твърдо Грейс. Отново се беше взела в ръце.

— Сложете си колана! — нареди противният, когато Доминик Как-му-беше-името тръшна страничната врата и седна отпред. При затварянето на вратата вътре колата потъна в мрак. Грейс си сложи колана и протегна ръка през малкото делящо ги пространство към безчувствената ръка на Джесика.

— В шок ли е, или какво? — с неспокоен глас Доминик погледна в огледалото за задно виждане, докато палеше колата, и потегли на задна скорост по пътеката към изхода. Явно партньорът му го беше осведомил за диабета, преди да влезе в колата.

— Не знам… — О, забравих да заключа къщата! — Едва сега, когато колата беше вече на улицата, Грейс си спомни за отворената входна врата. По принцип не би трябвало много да се притеснява — Бексли беше твърде спокойно място — но предвид обстоятелствата от вечерта…

С изненада констатира, че от почукването на вратата досега тя почти беше забравила за натрапника. Основната й грижа в момента бе Джесика.

— Полицаите, които са там, ще се погрижат всичко да е наред — обади се другият полицай, самият Господин Противен, който в момента се опитваше да се измъкне от коженото си спортно яке. — Ето, вземете, завийте я с това.

Той подаде якето на Грейс през облегалката. То все още пазеше топлината на неговото тяло и слабо миришеше на кожа и на мъж. Погледите им се срещнаха. В тъмнината изражението му бе неразгадаемо, но Грейс можеше да почувства неговото неодобрение. Осезаемо го чувстваше.

— Благодаря. — За доброто на Джесика Грейс прие якето с благодарност, въпреки че отношението на дарителя спешно се нуждаеше от промяна, и уви с него дъщеря си, която дори не помръдна. Ако не беше слабото, но равномерно дишане, Грейс можеше да изпадне в ужас за живота на детето си.

— Моля, няма защо. — Господин Противен се беше извърнал назад, лявата му ръка беше поставена върху облегалката, за да може да ги наблюдава.

— Е, много ли е зле? — Доминик продължаваше да гледа към Грейс в огледалото. Искаше й се той да не си отделя очите от пътя. Работата му беше да ги закара по най-бързия начин до болницата, а не да изследва майчинските й чувства.

— Не зная. — Грейс откри, че с огромно усилие успява да запази гласа си спокоен и уравновесен. Тя погледна към сгушеното тяло на дъщеря си. Джесика беше или дълбоко заспала, или в безсъзнание. Ако само знаеше, ако имаше и най-малка представа, че я откарват в болницата, щеше да се възпротиви с всички сили.

Джесика мразеше да се предава на болестта си по какъвто и да било начин. И смяташе отиването в болница за един вид предаване.

— Не знаете? — остро я смъмри Господин Противен и я погледна с недоверие.

— Не съм специалист по диабета. Трудно е да се каже. — Грейс вдигна очи от дъщеря си към седящите отпред мъже. С изключение на уличното осветление, което от време на време осветяваше вътрешността на колата, вътре беше съвсем тъмно. Тя по-скоро усети, отколкото видя как полицаите си размениха многозначителни погледи. — Много зависи от това дали си е взела инсулина навреме и кога за последен път е яла. Не знам доколко състоянието, в което е сега, се дължи на алкохола и доколко на болестта. Не мисля, че ще изпадне в кома, но не мога и да съм сигурна. Може и това да стане, но не искам да предвиждам такава възможност.

— Да, госпожо — рече Доминик решително и натисна педала на газта.

Грейс пусна безчувствената ръка на дъщеря си и се опита да я прегърне колкото може по-плътно, за да я запази от друсането на колата, препускаща в тъмната нощ по безлюдните улици към болницата.

4.

Университетската болница в Охайо представляваше комплекс от високи сгради, типични за архитектурата на петдесетте години, които се простираха на поне няколко парцела в единия край на огромния парк, прилежащ към колежа. Нощем се забелязваше много лесно, светеща като електрически фенер на фона на мастиленосиньото небе, а блясъкът й се отразяваше в тъмните води на река Олентанджи, която минаваше наблизо. Някаква разбита бяло-оранжева линейка, освободила се от човешкия си товар, бавно се отдалечаваше от входа на спешното отделение в момента, когато те пристигнаха. Санитари в бели униформи се струпаха около една носилка, на която лежеше свита фигура, покрита с бяло, вкараха я през плъзгащата се врата и се изгубиха някъде навътре. Червеният надпис „Спешен център“ мълчаливо канеше новопристигналите в добре осветената приемна.

— Ще ви оставя тук, после ще отида да паркирам — каза Доминик, спирайки колата под навеса на широката врата от стомана и стъкло. Закрепен на покрива надпис предупреждаваше: „Само за линейки“. Пренебрегвайки го, Грейс разкопча предпазния си колан, а после се обърна, за да направи същото и с дъщеря си.

— Джесика? — Тя приглади назад няколкото кичура коса, паднали отпред на лицето й. — Джес, пристигнахме.

Състоянието на Джесика не се бе променило. Беше отпусната, но дишането й бе равномерно. Само едно съвсем леко трепваме на клепачите показа, че е усетила докосването или гласа на майка си. Страхът отново започна да обзема Грейс, но тя се опита да го преодолее.

Вече бяха в болницата. Щеше да им бъде оказана медицинска помощ. Да се поддаде на паниката, само щеше да навреди на детето й. Но тя почти не можеше да се овладее.

— Джес! — Внимателно подхвана дъщеря си за рамото, но Джесика не помръдна. — Джес!

Господин Противен слезе от колата и отвори страничната задна врата. Лампата в колата светна. За миг, той вече се навеждаше вътре, погледите им се срещнаха. Изражението му беше свъсено. Очите му, забеляза Грейс, бяха чисто златистокафяви.

— Да вървим. — Без да изчака появяването на санитарите от отделението или гласното или негласно одобрение на Грейс, той грабна Джесика от седалката в ръцете си. Главата й бе отметната назад и се полюшваше отпусната, ръцете и краката й висяха съвсем омекнали, сякаш без кости, докато той я отнасяше към входа на болницата.

— Почакайте! — Изненадана от неочакваните му действия, Грейс изскочи от другата страна на колата и забърза след него, докато полицаят пресичаше тротоара с Джесика на ръце. При вида на толкова отпуснатото тяло на дъщеря й в ръцете на някакъв непознат Грейс почувства, че й прилошава. Гледката затвърди онова, което тя вече отдавна знаеше, но се опитваше да не мисли за него: Джесика беше хронично болна. Тя носеше тази проклета болест с всичките последствия за здравето й за цял живот.

Съзнавайки това, отчаянието, което беше завладяло Грейс първия път, когато научи причината за тревожните симптоми на Джесика, заплашваше отново да я връхлети с пълна сила.

Ситуацията ставаше почти непоносима и от факта, че тя знаеше, че нищо не можеше да направи, за да промени нещата. Смяташе, че отчаянието не беше от полза нито за нея, нито за Джесика, и решително отказваше да му се поддаде. Вместо това бе избрала надеждата.

Диабетът беше сериозна болест, но можеше да бъде овладян. Проблемът беше, че Джесика бе много млада. Тя отказваше да приеме действителното си състояние, както и ограниченията, който то й налагаше. Отказваше да се грижи за себе си и мразеше майка си за това, че я караше да го прави.

За болните от диабет пиенето беше нещо като алергичните към храна да се нахвърлят върху забраненото за тях. Последствията са известни: внезапно влошаване на състоянието, изпадане в кома, дори вероятна смърт.

За едно петнадесетгодишно момиче беше недопустимо да пие алкохол и си заслужаваше строгото наказание. Но това наказание не трябваше да завършва със смърт.

Какво си беше мислила Джесика…

Миризмата в болницата, комбинация от алкохол, някакви дезинфекциращи препарати и болести, блъсна Грейс още докато влизаше през двойната врата, която плавно се плъзна, за да ги допусне вътре. Напоследък доста често беше подушвала тази миризма и сега й се повдигаше от нея. Кръстосвайки ръце на гърдите си, тя се опита да се стопли. Много беше възможно вече никога да не може да се стопли, помисли си печално.

По сиво-кафявите пластмасови столове, разположени покрай стените в чакалнята, имаше само няколко души: един мъж, който придържаше окървавена кърпа към главата си; жена, която стискаше спящо бебе, повито в сиво-бяло одеяло; добре облечена възрастна двойка, четяща списания и още една жена, която се опитваше да крепи едно енергично току-що проходило дете. Смехът на малкото момченце, което се катереше по столовете, докато жената напразно се опитваше да го хване, подейства на Грейс като нестроен акорд, като аномалия в това място, изпълнено със страх и страдание. В един отдалечен ъгъл навъсен мъж в униформа на портиер пльосна парцал върху мозайката на пода. Съвсем наблизо до него празният ескалатор съвсем тихо бръмчеше в своя неспирен път към някакъв невидим горен етаж.

Леката музика, която звучеше, лазеше по нервите на Грейс.

Жената на регистратурата ги гледаше как приближават. Тя имаше тъмна, зле накъдрена средно дълга коса, пълно, опънато лице и носеше розова работна престилка със сива табелка с името й, бодната с топлийки от едната страна. Лиз Барне, рецепционистка, гласеше надписът. Големият часовник на сиво боядисаната стена зад нея отбелязваше времето: три и двадесет и пет сутринта.

Жената на регистратурата ги погледна, сякаш имаше намерение да ги поздрави, но полицаят, който носеше Джесика, я изпревари.

— Аз съм полицейски служител. Имаме спешен случай на диабет. — Думите му бяха отчетливи, студени и вдъхващи уважение.

— О! Момент моля.

Отправяйки намръщен поглед към Джесика, която лежеше в ръцете му като мъртва, жената вдигна телефона на бюрото си, натисна един бутон и започна да говори бързо и тихо в слушалката.

— Веднага идват — съобщи тя, докато затваряше телефона. Думите й бяха адресирани към полицая.

Едва бе свършила изречението и двойната сива врата отляво на бюрото й се отвори. Пристигна една сестра, чието име ясно бе обозначено на табелката върху бялата й престилка — Мери Морис, Д. С. Къса сива коса, никакъв грим, бяла униформа — това бяха първите впечатления на Грейс при идването на сестрата.

— Тя е диабетичка? — С този въпрос госпожа Морис се обърна към полицая, напипвайки с пръсти пулса под лявото ухо на Джесика. — Първи тип?

— Да — отговори Грейс, идвайки по-близо. Сърцето й биеше ускорено, вероятно в отговор на страха и бързането. Тя едва овладяваше гласа си да звучи спокойно. Постави ръка върху рамото на Джесика, сякаш искаше да я предпази от нещо. — Пила е, но не знам колко. Мисля, че кръвната й захар е твърде висока и…

— Мерили ли сте я? — Сестра Морис постави стетоскопа, за да преслуша Джесика, докато говореше.

Грейс пое дълбоко въздух и поклати отрицателно глава.

— Доведох я направо тук.

Сестра Морис кимна, отмествайки стетоскопа от гърдите на Джесика, и го свали от ушите си. Погледна от Грейс към полицая и обратно. — Вие ли сте родителите й?

— Аз съм й майка.

Полицаят поклати глава.

— Аз съм полицейски служител в окръг Франклин.

— Носете я насам. — Сестра Морис се обърна и ги поведе през вратата, от която беше дошла, давайки знак на полицая да я последва. Той тръгна, а Грейс го последва.

— Госпожо, извинете ме, госпожо, моля елате тук за момент, за да ни дадете нужната информация… — Жената на регистратурата викна след нея и се усмихна извинително, когато Грейс я погледна. Вероятно се шегуваше — разбира се, че не се шегуваше. Трябваше да се вземат необходимите данни, за да се уреди плащането на болницата. — Ще отнеме само няколко минути.

Опитвайки се да запази спокойствие, Грейс се върна до бюрото й, докато отнасяха Джесика към терапевтичната зала през сивата двойна врата, която се хлопна и се затвори, оставяйки Грейс отвън.

— Съвсем бързо ще стане — каза отново жената на рецепцията успокоително, докато Грейс стоеше с втренчен във вратата поглед, а очите й бяха пълни с болка.

— Дайте картата за медицинската си застраховка.

Поглеждайки към екрана на компютъра, към който се беше обърнала сестрата, Грейс осъзна, че всъщност не носеше нищо със себе си, нито картата си, нито каквото и да било друго. Потривайки лице с ръце, тя се опита да потуши надигащия се отвътре писък. За Джесика и за самата нея сега беше важно да остане спокойна и да се владее.

— Не нося портмонето си. Нито медицинската си карта — призна тя. Едва стоеше на едно място, толкова силно бе нетърпението й да отиде при Джесика. — Трябва да ни има в компютъра. Били сме и друг път тук.

Пет пъти през последните петнадесет месеца, откакто на Джесика й бе поставена диагнозата, ако искаме да бъдем точни. Шест, ако се брои и посещението, което доведе до поставянето на тази диагноза, което беше предизвикано от един припадък на Джесика през май по време на учебен хокеен мач.

— Име?

Грейс даде информацията, която беше нужна, колкото можа по-бързо — разбира се, че името на Джесика и номерът на медицинската застраховка бяха в компютъра — и подписа необходимите формуляри. След това с разрешението на сестрата тя се отправи забързано към залата, където беше дъщеря й.

5.

Освен двете жени в бели униформи в отделението на сестрите и един мъж с престилка, който забързано се отдалечаваше от нея, в залата не се виждаше никой друг. Накъдето й да погледнеше, Грейс виждаше море от бели завеси.

— Мога ли да ви помогна? — Една от жените — предположи, че са сестри, но бяха твърде далеч, за да може да прочете табелките с имената им, за да бъде съвсем сигурна — погледна въпросително Грейс.

— Търся дъщеря си. Джесика Харт. Току-що я докараха. Един мъж я носеше.

— Диабетичката?

Грейс кимна утвърдително.

— Стая номер 6 — Тя посочи надолу по коридора с бели завеси. — Тъкмо приключиха с изследванията.

Както и другите стаи, номер 6 бе отделена от коридора с дълга почти до земята завеса, която висеше на метална релса. Всичко, което Грейс можеше да види от коридора, беше около три инча от някакви мъжки крака, обути в черни кожени баскетболни обувки и леко разръфаните шевове на чифт дънки над тях, както и колелцата и металните крака на болничното легло.

Грейс дръпна завесата настрани, точно толкова, колкото да може да влезе. С един бърз поглед се увери, че Джесика лежи на застлано с бели чаршафи легло със затворени очи. Един памучен тампон бе залепен с лепенка от вътрешната страна на сгъвката на лакътя й; ръкавът на синия й пуловер бе вдигнат над лепенката. Главата и горната част на тялото й бяха поставени в полуизправено положение върху вдигнатата горна част на леглото. Една малка плоска възглавница бе сложена под главата й. Беше завита със сиво одеяло до подмишниците; ръцете й бяха като две бели пръчки върху одеялото. Някой беше махнал полицейското яке, с което я бяха увили, докато я носеха, и беше събул обувките й. Тези неща стояха накуп върху един стол наблизо.

На силната светлина Джесика изглеждаше още по-зле, отколкото в колата. Червенината по бузите й бе ярка и трескава. Устните й бяха толкова сухи, че изглеждаха болезнени.

— Сестрата тъкмо излезе. Премери кръвното налягане, температурата, направи и кръвна проба. Каза, че резултатите ще са готови всеки момент. — Полицаят стоеше от дясната страна на леглото, с ръце, пъхнати в предните джобове на износените му дънки, с леко разтворени крака, обути в черни баскетболни обувки. Носеше карирана зелена трикотажна риза, запасана в панталоните. Тя предположи, че на възраст е около четиридесетгодишен; на ярката светлина ясно се виждаха бръчките около очите и устата му, а косата му беше прошарена.

Докато не заговори, Грейс почти не го беше забелязала. Вниманието й изцяло беше насочено към Джесика. Тя срещна погледа му и видя, че той все още бе неодобрителен.

— Благодаря ви. — Грейс го погледна бегло, докато се приближаваше към леглото, и постави ръка на челото на дъщеря си. Плодовият аромат от дъха на Джесика се долавяше въпреки болничната миризма на антисептици и алкохол, който не можеше да бъде сбъркан. Телесната температура на Джесика, съдейки по ръката й, нищо не й говореше, въпреки че й се струваше съвсем нормална. Тя не беше експерт по медицина и провери челото на дъщеря си по-скоро от нямане какво да прави, отколкото за да научи нещо повече за състоянието й. Ръката й се премести от челото на Джесика, за да хване студените, безчувствени пръсти, лежащи върху мъхестото одеяло. Знаеше, че сега нищо не можеше да направи за дъщеря си, освен да чака лекарското заключение. Както винаги, тя бе безсилна пред болестта на Джесика.

— Каза ли… дали може сестрата да определи, дали това има нещо общо с диабета, или не?… — Мразеше да му задава въпроси, но в стаята нямаше никой друг.

— Не каза. — Отговорът му съвсем ясно изразяваше откритата неприязън, която изпитваше.

— О, благодаря. — Грейс изведнъж почувства, че краката й отказаха да я държат. Поддаваше се на стреса, реши тя. Огледа се наоколо и видя сив пластмасов стол наблизо, придърпа го с единия си крак по-близо до леглото и се отпусна в него, без да изпуска ръката на Джесика нито за миг.

— Обадихте ли се на баща й?

— Не. — Отговорът й бе също точно толкова директен и рязък. Критичното отношение на този човек, открито или намекнато, започваше да я дразни.

— А не трябваше ли?

Грейс го погледна право в очите.

— Вижте, баща й е в Ню Мексико. Разведени сме. Аз съм настойникът. Той е женен повторно и има ново семейство и, повярвайте ми, да му се обаждам посред нощ за такова нещо е напълно безсмислено. Разбрахте ли?

— На мен ми е все едно. — Изражението му, позата му, думите му, тонът му, всичко беше ужасно осъдително. — Обаче не изглежда да е от голяма полза за дъщеря ви.

Грейс примигна срещу него. Чувстваше, че вече едва се владее — все пак беше много тежък ден — но не допусна ядът да я обземе. Ако този мъж беше една противна мижитурка, то това си беше негов проблем, не неин.

Тогава Джесика помръдна, раздвижи краката и пръстите на ръката, която Грейс стискаше. Това привлече вниманието й отново там, където му беше мястото: към дъщеря й.

Само като я гледаше, и се плашеше до смърт. Джес бе толкова слаба — твърде слаба. Джесика рядко оставаше на едно място и Грейс предположи, че постоянното движение й беше попречило да забележи всъщност колко крехка е станала.

Не беше толкова слаба и нежна преди петнадесет месеца…

— Мамо? — Джесика отвори очи. Сините й очи, обикновено ведри и ясни, сега бяха мътни и замъглени. Зениците й съвсем се бяха свили от силната светлина.

— Тук съм, Джес. — Грейс стисна ръката на Джесика и се наведе към нея. Погледът й бавно се избистри, когато се погледнаха очи в очи. Зениците й станаха нормални.

— Мамо, толкова ми е зле… — промълви тя измъчено.

— Тихо, малката ми. Всичко ще бъде наред. В болницата сме. Всичко е наред. Джес, взе ли си инсулина?

— Мисля, че да. Аз… всъщност не си спомням. — Устата й се изкриви и носът й се сгърчи по начин, отдавна познат на Грейс, който предвещаваше проблем. Грейс светкавично се обърна и успя да намери едно малко пластмасово кошче за отпадъци изпод краката си тъкмо когато Джесика се наведе през леглото, за да повърне.

— Мога ли ви помогна? — Полицаят се приближи малко, наблюдавайки сцената с явно отвращение.

— Не.

Няколко минути по-късно, изпразнила съдържанието на стомаха си, Джесика отново се облегна назад върху възглавницата. От ужасната миризма, която се носеше от кошчето, на Грейс й стана почти толкова лошо, колкото на Джесика, и стомахът й се разбунтува. Пренебрегвайки надигащото се гадене, тя стегна почти пълната найлонова торба в кошчето, за да я затвори. Стана и я понесе към коридора, където я връчи на един минаващ санитар. Изми си ръцете на мивката, намокри една хартиена кърпа и се върна на мястото си до Джесика, за да избърше нежно и грижовно лицето и устата на дъщеря си.

— От диабета ли е? — Във въпроса на Джесика имаше страх и отвращение. Грейс избърса с кърпата челото й. Джесика мразеше болестта си.

— Бих предположила, че е така. Това, както и количеството алкохол, което си изпила. — Говорейки успокоително, Грейс отдръпна хартиената кърпа и поради липсата на кошчето за отпадъци се пресегна, за да я остави на близкия рафт.

— Мамо… — Джесика я гледаше умолително. Разпознавайки лъжата, когато беше на път да й я сервират, Грейс поклати глава към дъщеря си.

— Пила си. А не трябва да пиеш алкохол, Джес, знаеш го. — Грейс се наведе по-близо, ръката й отново намери и стисна тази на дъщеря й. Гласът й беше тих, искаше да бъде чута само от Джесика, но настоятелен. Очите й гледаха напрегнато. — Като начало, да кажем, че си само на петнадесет. Пиенето на твоята възраст не е разрешено от закона. Дори и да си на повече години, а ти със сигурност още не си на толкова, не можеш да пиеш. Никога няма да можеш да пиеш колкото ти се иска алкохол, както и няма да можеш да ядеш дузина шоколадови понички или три кутии бойскаутски курабийки наведнъж. Знаеш това. Трябва да спазваш определена диета, да внимаваш какво ядеш и да си взимаш инсулина. Не можеш просто да се отпускаш, Джесика, и да консумираш всичко това колкото ти се иска, защото ще ти стане зле. Ти…

— О, мамо, моля те, не се притеснявай… Винаги се притесняваш. — Джесика затвори отново очи, а гласът й звучеше отегчено. Тя се опита да измъкне ръката си от майчината.

Грейс се спря на средата на изречението и прехапа устни. Болката се надигна в нея. Очите й се затвориха, а пръстите й се вкопчиха упорито в ръката на Джесика. Какво трябваше да каже, за да я разбере Джесика? Защо не искаше да я чуе? Тя трябваше да бъде накарана да разбере…

Но сега не му беше времето, нито мястото за разговора, който те двете трябваше да проведат.

Когато се почувстваше по-добре, щяха да поговорят. Даже нещо повече. Щяха да определят правилата. Щяха да изтъкнат последствията.

Да бъдеш майка се оказа хиляди пъти по-трудно, отколкото Грейс си го беше представяла. Отговорността беше огромна, а удовлетворението — малко. Дори безкрайната, безпределна любов, която изпитваше към дъщеря си, беше сама по себе си болезнена.

— Тук ли сте? — Другият полицай, Доминик, подаде глава през завесите. Гласът му беше висок и неподходящо сърдечен, което накара Грейс моментално да отвори очи.

Погледът й се прехвърли от него към партньора му, който отново се беше облегнал спокойно на стената. За няколко мига тя бе забравила за неговото присъствие. Под загара си той изглеждаше почти блед, много по-блед, отколкото тя си спомни, че беше при влизането им в болницата. Зачуди се дали внезапният сив оттенък на кожата му не се дължеше на яркото осветление в стаята или на вида — или миризмата — на болната Джесика.

Злорадо се надяваше да е второто.

Погледите им се срещнаха за миг. Грейс отново изпита чувството, че той я преценява и осъжда.

Забелязвайки, че наистина е попаднал на търсеното място, Доминик влезе при тях. Тялото му изпълни импровизираната стая и тя изведнъж стана претъпкана.

— Как е малкото момиче? — попита той със същия неподходящо сърдечен глас.

Партньорът му сви рамене.

— Чакат резултатите от кръвния тест — каза Грейс.

Двамата полицаи се спогледаха, след което едновременно погледнаха към Грейс. Достатъчно с тези тежки погледи, реши тя.

— Нека не ви задържаме повече — рече им учтиво.

— Знам, че имате много неща, които трябва да вършите.

Полицаите отново се спогледаха.

— Да, трябва да тръгваме — кимна Доминик, а Грейс остана с впечатлението, че той говореше повече на партньора си, отколкото на нея.

— Сигурна ли сте, че нямате повече нужда от нас? — попита Господин Противен. Погледите им се срещнаха.

— Да, сигурна съм. — Грейс погледна първо единия, после другия. Застанали един до друг, те определено си приличаха. И двамата бяха високи, тъмни и гледаха неодобрително. Дали имаха роднинска връзка? Нито искаше да знае, нито я интересуваше. От учтивост и с голяма доза честност тя реши да добави: — Благодаря ви за всичко, което направихте. Благодаря и на двама ви.

Те бяха намерили Джесика все пак и тя им беше благодарна. Не й пукаше много от държането им.

— Моля, няма защо. — Явно им беше благодарила не достатъчно учтиво, защото отговорът на Господин Противен бе доста рязък. Доминик кимна и погледна партньора си многозначително. Господин Противен отлепи раменете си от стената и се отправи към завесите, където беше изходът, а Доминик го последва. Явно последното, което му мина през ума, докато излизаше от стаята, беше добавено през рамо: — Ако искате да ви откараме у дома…

— Не, благодаря. Не искаме. — С него и партньора му? Сигурно се шегуваше. По-скоро щеше да се вози с няколко испански инквизитори. — Имам на кого да се обадя. Но все пак благодаря.

— Сигурна ли сте? — Той все още се колебаеше.

— Да, разбира се.

— Тогава ще се видим пак.

Те си тръгнаха, разлюлявайки завесите по пътя си. Грейс с радост ги изпрати. Откакто първият бе застанал на прага на къщата й, тя не можеше да се отърве от явно лошото им мнение за нея като майка.

Нямаше нужда от това. И сама се чувстваше достатъчно зле по отношение на грижите, които полагаше като майка.

Грейс въздъхна. Поглеждайки отново дъщеря си, която, по всичко личеше, този път наистина е заспала, тя отново се запита: къде сбърка?

Джесика приличаше на нея. Лицето й с високи скули, широка уста и — проклятието на живота й — дълъг, леко извит нос, дотолкова приличаше на нейното, че дори случайни хора веднага разбираха, че те са майка и дъщеря. Бадемовидните й сини очи с гъсти мигли бяха същите като на Грейс. Но острата брадичка и разпръснатите по носа й лунички си бяха само нейни.

С болезнена привързаност Грейс проследи с очи шарените петънца по лицето й. Ангелски целувки, така ги беше нарекла Грейс не толкова отдавна, когато едно малко разплакано момиченце бе дошло при майка си да й разкаже как едно друго малко момиченце подигравателно ги беше нарекло гадни кафяви петна по цялото й лице.

Джесика беше останала очарована от мисълта за ангелските целувки. Беше отишла при другото момиченце и самодоволно й беше казала, че кафявите петна означават, че е по-различна от другите, защото ангелите я обичат най-много от всички.

Грейс тайно се беше съгласила с това.

Но лицето, което Грейс познаваше по-добре от собственото си, сега вече принадлежеше на една млада жена. Грейс не можеше вече да нацелува всичките й рани и така да ги лекува. Не можеше вече да разказва приказки, за да я държи далеч от лошите неща в живота.

Не можеше да направи така, че диабетът да изчезне, нито да го прехвърли в себе си. В това отношение цялата майчина любов на света не можеше да промени нищо.

Това, което можеше да направи, бе да си напомня, че пораженията върху бъбреците, слепотата и ампутациите на крайници вследствие на болестта, които толкова я ужасяваха, бяха просто възможни последствия. Това бяха мрачни призрачни картини за едно ужасно бъдеще, но които не трябваше да се случват.

Джесика имаше силата да не допусне да се осъществят. Грейс не можеше да направи това вместо нея. Налагаше се дъщеря й да се справи сама.

Така че въпросът всъщност беше дали Джесика ще се погрижи за Джесика? Понякога й се струваше, че тя умишлено се отклонява от правилата и правеше точно обратното. Досега Грейс беше смятала, че инцидентите, започнали след поставянето на диагнозата и предизвикали кризите на Джес, са резултат от младежка небрежност.

Изведнъж тя вече не беше толкова сигурна.

За първи път Грейс се замисли дали въставането срещу забраните и ограниченията, наложени й от болестта, не представляваше в най-висша степен бунт срещу нея самата като майка?

О, боже, надяваше се да не е така…

Джесика се размърда, а пръстите й доверчиво стиснаха ръката на майка й. Гърлото на Грейс се сви от болката на неизплаканите сълзи, докато я наблюдаваше.

Завесите се разтвориха. Това привлече вниманието й и я откъсна от мислите й, и от дъщеря й. В стаята влезе слаб мъж с очила, облечен в бял халат. На врата му висеше стетоскоп и в ръце държеше кафява папка, която със сигурност съдържаше медицинското досие на Джесика.

— Госпожа Харт?

Грейс кимна.

— Аз съм доктор Кори. Струва ми се, че имаме доста сериозен проблем…

6.

— Ей, човече, добре ли си? — попита Доминик Марино, потупвайки брат си по рамото, когато прекрачваха на излизане вратата на болницата и се озоваха в благословената свежест на нощта. Луната, малка и бледа от това разстояние, бе високо в небето, забулена от леки облаци. Ситни звезди изпъстряха среднощно синьото небе.

— Да. — Отговорът беше кратък, но най-добрият, на който Тони беше способен предвид обстоятелствата. Ужасното гадене, разбъркало стомаха му, едва сега започна да отшумява. Нежният бриз подейства добре на влажната му кожа и го освежи. В болничната стая го беше избила студена пот. Не можеше да повярва, че му се е случило, че влизането му в болницата така му се беше отразило, но това си беше самата истина.

Беше смятал, че вече го е преодолял.

Поправка. Беше се надявал, че вече го е преодолял.

Никога нямаше да може да го преодолее.

— Майката е опасна, нали? — Ръката на Доминик лежеше върху рамото му и ненатрапчиво го водеше към паркинга, а Тони крачеше в нощта, сляп за всичко наоколо. Той позволи на брат си да го води, като се опита отново да овладее тялото си.

— Да.

Вероятно миризмата беше причината, мислеше той, тази незабравима, неописуема миризма на болница.

Тя или това, че беше наблюдавал как страда едно друго малко момиче.

Най-близките до входа халогенни лампи осветяваха полупразния паркинг със зловеща жълта светлина. Безброй насекоми пърхаха във въздуха.

Една малка бяла пеперуда полетя право към него с точността на бомбардировач камикадзе. Тони се отдръпна и почувства как меките й криле докоснаха бузата му.

— Проклети буболечки — промърмори той, безуспешно пресягайки се да я улови. Пеперудата отново се устреми нагоре към светлината.

— Ти ли ще отидеш да се видиш утре с майката, или искаш аз да го направя? — попита Доминик. Бяха стигнали до камарото и Дом автоматично мина от страната на шофьора. Като по-големия от двамата той смяташе, че шофирането е негово изконно право.

Тони нямаше нищо против. Дом всъщност го беше измъкнал от най-черния кръг на ада, беше го утешил и го караше да живее. Дом можеше да кара, щом иска.

— Аз ще говоря с нея.

— Сигурен ли си?

— Да.

Влязоха в колата. Вътре беше задушно и Тони си припомни противната болнична миризма. Не беше сигурен дали си въобразява, или тя се беше пропила в дрехите, но трябваше да направи нещо, за да се отърве от нея, иначе със сигурност щеше да му прилошее. Отвори прозореца и започна да вдишва дълбоко нощния аромат на близката река, острия мирис на скоро поставен асфалт и стелещите се изгорели газове от някаква стара бракма, която се измъкваше от паркинга през две редици от тях.

Нямаше значение на какво миришеше. Даже миризмата на мръсен канал бе по-поносима от тази на болница.

— Добре ли си? — отново попита Доминик.

— Да — отговори Тони, този път по-близко до истината.

Докато колата се измъкваше от паркинга, никой от тях не забеляза, че бялата пеперуда направи още един кръг и този път влетя право през отворения прозорец.

След това само за миг се появиха очертанията на едно малко момиче, седнало на задната седалка. Беше около единадесетгодишна, дребна и слаба, с права черна коса до кръста. Беше облечена с бяла рокля на волани, къси бели чорапи и черни обувки. Ръцете й бяха грижливо положени в скута.

Очите й, големи и тъмни, гледаха втренчено и тъжно към мъж на предната седалка до шофьора.

Тя стоя там не повече от няколко секунди, после като въздишка бързо избледня и стана сянка. После съвсем изчезна.

Никой от двамата не я видя.

Тони отново замахна безуспешно към една малка бяла пеперуда, която мина покрай бузата му и излетя от прозореца навън, после се понесе нагоре в необятната и тъмна нощ.

7.

Беше приблизително четири и половина следобед. Грейс едва се движеше от умора, толкова беше изморена, че с усилие се концентрираше върху второто и за щастие последното, дело за деня. В съдебната зала бе прекалено горещо и миришеше на стар килим и човешки същества в състояние на стрес. Флуоресцентното осветление, скрито зад прозрачния окачен таван, бе ослепително ярко. Съчетанието на тези две неща с нищо не облекчаваше нарастващото й главоболие.

— Баба ми умря, значи и аз не можех да ходя на училище и…

— Един момент, господин Бойлън. Не виждам какво общо има смъртта на баба ви и това, че не сте ходили на училище с открадването на колата. — Грейс прекъсна стоящото пред нея шестнадесетгодишно момче със сух глас. Момчето беше едро, високо около шест фута и доста тежко, въпреки че й беше трудно да определи съвсем точно ръста и килограмите му от високото място, където седеше отпред в залата. Беше облечен във възголяма бяла тениска с размазана щампа с името на някакъв рок състав отпред, размъкнати дънки и развързани гуменки. Мръсната му руса коса висеше отпуснато до раменете му.

Баба ми умря беше толкова изтъркана извинителна фраза, колкото и Кучето ми изяде домашното. Беше я чувала хиляди пъти през последните три години на съдийското място, че изобщо не й обръщаше внимание.

Под строгия й поглед момчето облиза устни и хвърли напрегнат поглед към адвоката до него, млада цветнокожа жена на име Хелиа Шислър.

— Робърт е бил много привързан към баба си — започна госпожа Шислър.

Грейс поклати глава.

— Искам да го чуя от него. Господин Бойлън? Бихте ли обяснили какво общо имат смъртта на баба ви и невъзможността ви да посещавате училище и как това ви накара да откраднете колата?

Момчето прехапа долната си устна, преди да заговори.

— Ами, баба ми, тя ме водеше на много места с кола и когато умря, вече не можеше да го прави, а аз трябваше да ходя на училище, значи…

В настъпилата кратка пауза Грейс трябваше да съзре логиката на казаното, но такава липсваше.

— Поправете ме ако греша, господин Бойлън, но не откраднахте ли колата в неделя вечер? Не знаех, че училищата са отворени тогава.

— Имаше забава — смотолеви хлапето. Адвокатът му изглеждаше огорчен.

— Била е колата на втория му баща, Ваша Чест. Не е било точно кражба. Просто е забравил да поиска разрешение, преди да я вземе, което много е ядосало баща му и той е извикал полицията. Не е трябвало да го прави.

Погледът на Грейс мина покрай момчето и се спря на жената, която беше станала права зад паравана. Набита, изрусена, със зачервено лице и двойна брадичка, тя изглеждаше на около тридесет и пет. Черните й панталони от изкуствена материя и розовата й блуза на цветя бяха един размер по-малки. Блузата зееше леко разтворена отпред между копчетата, закопчани отгоре и отдолу на пищния й бюст, и Грейс можеше да види големия бял сутиен, който се подаваше отдолу. Жената изглеждаше изхабена, очите й бяха зачервени и възпалени. Беше плакала — заради сина си? Грейс се замисли, после отхвърли това. Можеше да е всяка друга причина, като някаква алергия или нуждата от очила, или късно лягане и много бира.

— Вие майка му ли сте? — Приликата между двамата беше очебийна.

— Да, госпожо. — Гласът на жената бе толкова тих, че Грейс трябваше да се напрегне, за да я чуе. — Той не е лошо момче, Ваша Чест. Не е трябвало да взима колата на Гордън — на съпруга ми, но не може да се каже, че я е откраднал. Честна дума, не беше кражба.

Грейс почувства нежелан прилив на съчувствие към жената.

— Някакви предишни провинения? — рязко се обърна тя към Хърб Пруйт, съдия-изпълнител.

— Има една присъда за кражба в магазин, Ваша Чест. И редовно бяга от училище. Вече има девет отсъствия за тази учебна година.

Учебната година бе започнала преди малко повече от месец и цифрата беше внушителна.

— Откраднатата кола на втория му баща ли е?

Съдията погледна в бележките си.

— Да, Ваша Чест.

— Не беше кражба, Ваша Чест. Гордън му разрешава да я кара понякога. Той просто беше ядосан. — Гласът на майката я умоляваше. Очите й молеха Грейс. — Роби е добро момче. Той просто… понякога не мисли.

Обикновено родителите не биваха допускани да говорят по този начин в нейната съдебна зала. Грейс се гордееше с безпристрастността и твърдостта си. Но и тя като изстрадала майка почувства неочаквана близост с тази жена. В името на Бога…

Мисълта не беше приятна и тя почти веднага решително се опита да се освободи от нея. Между Джесика и това момче не можеше да става сравнение.

Все още.

Тази подла малка дума се загнезди в главата й, преди да успее да се абстрахира от собствените си проблеми. Тя сподави въздишката си.

— Добре. — Грейс прониза с поглед провинилото се момче. — Взимането на кола без разрешението на собственика й е кражба, господин Бойлън, независимо дали собственикът е вторият ви баща, или не. Искам това да ви стане съвсем ясно. Въпреки това ще ви дам още една възможност. Още една, разбрахте ли? При следните условия: да посещавате редовно училище, независимо дали вали, грее слънце или е студено, и да не създавате проблеми. Още една кражба в магазин или на кола или нещо подобно и ще се озовете далеч от семейството си в някое заведение, докато навършите осемнадесет. Разбрахме ли се?

— Ъхъ. — Хлапето кимна енергично и с явно облекчение. Адвокатът му го сръга в ребрата с лакът. — Да, госпожо, Ваша Чест.

— Един социален работник ще се обажда в училището ви всяка седмица, за да се убеди, че сте редовен, и ще ми докладва за всяко ваше отсъствие. Ако отново ви видя в тази зала, господин Бойлън, обещавам ви, че няма да ви се харесам.

Тя често използваше тази заплаха. И всеки път очакваше да се появи някакво хитро и закачливо хлапе, което да й отвърне: Аз и сега не те харесвам, но досега това не се беше случвало.

— Да, госпожо. Ъ… Ваша Чест — повтори хлапето, ухилвайки се широко. Грейс сви устни, чудейки се дали не й бяха погодили някакъв номер. Тя отново погледна към майката, която лееше истински сълзи и ги бършеше с опакото на ръката си.

— Благодаря ви, Ваша Чест — каза тя. За миг погледите им се срещнаха.

Грейс кимна с глава. Чувството за съпричастност, което тази жена бе породила у нея, беше спасило момчето от вероятно добре заслужено наказание. Грейс не знаеше дали тази нетипична за нея снизходителност я караше да се чувства добре, или зле.

В момента бе твърде изморена, за да се притеснява за това.

— Делото се прекратява.

Тя притвори очи и разтри слепоочията си, докато момчето и майка му се прегърнаха и напуснаха залата, последвани от съдия-изпълнителя. Болеше я главата. Беше почти седем сутринта, когато се прибраха от болницата, а тя бе в съда от девет, с почивка от един час на обяд.

— Следващото дело — каза тя, отваряйки очи.

То беше един проточил се спор за родителски права, в който бащата, замогнал се зъболекар, обвиняваше бившата си жена и бивша стоматологична сестра при него, че е неспособна да бъде майка, защото (както той твърдеше) била алкохоличка и забавлявала редица мъже в дома им в присъствието на двете им дъщери. В отговор тя го обвиняваше, че е неподходящ баща, защото (според нейните твърдения) той физически, емоционално и сексуално е злоупотребявал с нея и дъщерите им. И двете страни се бяха явявали пред нея вече поне шест пъти, но досега доверието й не беше спечелено от нито единия от тях. Днешното гледане на делото беше във връзка със заявената молба от страна на бащата за намаляване на сумата за издръжката на децата, защото, казваше той, сега се грижел за тях по-често, отколкото било предвидено в документите при развода.

Тя изслуша аргументите на ответната страна с безразличие.

— Доктор Алън, не считам, че оставането на децата и след края на уикенда при вас поради отсъствието на съпругата ви извън града налага намаляване на тяхната издръжка. Следователно отсъждам в полза на защитата. Делото е приключено.

Слава богу, това беше всичко за днес. Зъболекарят ломотеше нещо ядосано, а бившата му жена изглеждаше доволна.

— Един момент, Ваша Чест. — Адвокатът на доктор Алън, Колин Уилкърсън, й беше толкова добре познат, дори повече, отколкото на клиента си. Всъщност тя беше направила грешката да излиза с него цели три месеца през пролетта и началото на лятото, преди да се овладее. — Мога ли да се приближа?

Въпросът беше спорен, тъй като той вече идваше към нея, а съдебната зала бавно се изпразваше зад него.

— Какво има, господин Уилкърсън? — попита Грейс разсеяно. Той беше висок, светъл, оплешивяващ, с дълъг нос и остри черти. Някога й се беше струвал хубав по свой начин. Тъмносиният му костюм, както и всичките му останали дрехи, изглеждаше скъп. Синята му риза и вратовръзка несъмнено бяха подбрани така, че да отиват на цвета на очите му, които в момента, когато я погледнаха, се бяха присвили от яд. Пръстите на ръцете му конвулсивно потрепваха, което беше забелязвала и по-рано.

— Не е нещо лично, нали Ваша Чест? — попита той с тих глас, за да не бъде чут от някой друг. Устните му се извиха в неприятна усмивка. Пръстите му отново потрепериха.

— Какво? — На нея наистина не й беше до превземки и преструвки в момента. Накратко, точно за това беше престанала да излиза с него. Той приемаше всичко много на сериозно. Всичко беше въпрос на живот или смърт за него. Като например къде ще вечерят или какъв филм ще гледат, или дали времето е подходящо за каране на лодка по Скиото.

Животът бе твърде кратък, за да се занимава с такъв тип човек ежедневно. Достатъчно й беше, че се налагаше да го среща в съдебната зала.

— Всеки път, когато се появя в съда, решенията ти са в полза на ответната страна, откакто спряхме да излизаме заедно. Не мисля, че е просто случайност.

Грейс му отвърна категорично.

— Но е, господин Уилкърсън, уверявам ви.

— Не ти вярвам. С какво те настроих така срещу себе си, Грейс? С вратовръзките си? С афтършейва си? Начинът ми на шофиране? Не че има значение. Всичко, което искам, е да не прехвърляш личната си омраза към мен върху клиентите ми.

— Точно сега сте на косъм да проявите неуважение към съда, господин Уилкърсън. — Гласът й беше студен, а погледът — непреклонен. Какво си беше въобразявала, когато излизаше с него, макар и за толкова кратко време, запита се глухо.

Добре, почувствала се беше самотна. Но както беше разбрала и продължаваше да научава с всеки изминал ден, самотата понякога беше за предпочитане пред възможните алтернативи.

— О, точно така, скрий се зад съдийската си роба. Но сега те предупреждавам: няма да позволя клиентите ми да страдат, защото ми имаш зъб. Ще направя оплакване пред Върховния съд.

— Правете каквото искате оплакване и пред когото искате, господин Уилкърсън. А сега аз ви предупреждавам: Ако не напуснете съдебната зала веднага, ще ви наложа наказание за неуважение на съда и довечера ще спите в затвора. — Тя го изгледа хладно. Лицето му почервеня, после стана мораво. Ръцете му се свиха в юмруци. Трябваха му няколко мига, за да се овладее.

После се обърна на пети и си тръгна, спирайки само да прибере клиента си на излизане от залата.

Когато тежката дъбова врата в дъното на залата се затвори след него, Грейс си позволи да се отпусне психически.

— Тежък ден — промърмори със съчувствие съдия-изпълнителят. Уолтър Доуд бе шестдесет и две годишен мъж със сбръчкано като на ловджийска хрътка лице и огромно тяло на нападател от националната спортна лига. Грейс го считаше за добър свой приятел.

— Не са ли всички дни такива? — Грейс му се усмихна с усилие, докато ставаше, и с нетърпение се отправи към кабинета си, където щеше да се посвети на толкова необходимата й силна доза кофеин. Щеше да си позволи една десетминутна почивка. След това щеше да се обади на капитан Маподър от полицейския отдел в Бексли и щеше да се осведоми за хода на разследването относно натрапника в къщата й предишната нощ. По пътя за дома трябваше да се отбие в химическото чистене и в зеленчуковия магазин. След това идваше ред на вечерята и домашните на Джес. А по някое време вечерта трябваше да си поговорят сериозно двете, но тя с нежелание очакваше този разговор. Като се има предвид, че беше спала приблизително три часа, преди да разбере, че Джесика не си е вкъщи.

Старата приказка, че работата на жената никога не свършва, определено беше вярна в нейния случай. Ежедневното изтощение сякаш й беше отредено от съдбата.

Вратата в дъното се отвори и във вече утихналата и ехтяща съдебна зала влезе мъж. Тръгнал да заключва същата врата, Уолтър се спря по средата и погледна човека.

— Съдът приключи за днес. — Той се опитваше да защитава Грейс, за което в повечето случаи тя му беше благодарна. Гласът му беше рязък, а с положението, което беше заел, се опитваше да попречи на новодошлия да влезе по-навътре.

— Да, зная. Но се надявах да видя съдийката, преди да си е тръгнала. — Той погледна над Уолтър към Грейс, която все още стоеше на подиума зад пейката. — Имате ли минута?

Грейс веднага го позна: полицаят от предишната вечер. Самият Господин Противен. Очите на Грейс се присвиха и тя стисна устни, но кимна с глава. На Уолтър каза:

— Всичко е наред. Пусни го. А ти можеш да отиваш да заключваш и да си тръгваш. Знам, че трябва да се прибираш. Ще излезе през задния вход с мен.

— Благодаря, Ваша Чест. — Грейс знаеше, че жената на Уолтър — Мери Алис, от четиридесет години се възстановяваше в дома си от операция на тазобедрената става и се нуждаеше от него до себе си.

След като Уолтър тръгна да излиза, полицаят мина покрай него и приближи към Грейс, която тъкмо слизаше от пейката.

— Какво мога да направя за вас? — попита тя хладно, когато той дойде при нея. Все пак се оказа половин глава по-висок от нея, въпреки че тя носеше обувки с високи токчета, и все още изглеждаше толкова размъкнат с това старо военно яке и по дънки, колкото и миналата вечер. Той я огледа от глава до пети. Грейс с удовлетворение си помисли, че сигурно представляваше доста по-прилична гледка с тържествената си черна съдийска роба в сравнение с предишната й роля на изплашена и разтревожена майка. Една по-достойна за уважение гледка.

— Съжалявам, че ви задържам, Ваша Чест — изрече той. На Грейс й се стори, че долови зрънце ирония при произнасянето на титлата и се намръщи още повече. Но не можеше да е съвсем сигурна. — Помислих, че може би ще искате да узнаете при какви обстоятелства открихме снощи дъщеря ви — продължи той.

Грейс въздъхна вътрешно. Разбира се, че искаше да знае. Не, поправка, тя всъщност не искаше да знае, но трябваше да знае. Е, радостите на майчинството.

— Елате в кабинета ми — покани го тя с неохота и го поведе през вратата зад пейката.

8.

Кабинетът наистина не представляваше нищо повече от един смешен юридически термин, който всъщност значеше офис, при това не кой знае какъв офис. Подът бе покрит с напръскан в кафяво балатум, по стените имаше стари, боядисани с бежова мазилка тапети, а мебелите — едно бюро, три стола, бюфет и два остъклени библиотечни рафта — бяха от тежко, тъмно орехово дърво. Имаше един стар диван от черна кожа до стената, където беше вратата, зелена аптекарска лампа на бюрото и избеляла стара картина в рамка, изобразяваща ловна сцена в кафяво-червеникавозелени тонове, която висеше на стената над дивана. Освен подбраните семейни снимки и спомени, разпръснати по рафтовете с книги, както и снимката, където се виждаха те двете с Джесика, поставена в единия край на бюрото, стаята беше напълно безлична.

— Искате ли чаша кафе? — Поглеждайки през рамо, докато говореше, Грейс се насочи право към господин Кафемашина върху бюфета зад бюрото й. Ако веднага не поеме кофеин, със сигурност ще умре, помисли си тя.

— Не, благодаря. Вие продължавайте. — Застанал само на няколко крачки от вратата, той оглеждаше стаята.

Наливайки си чаша кафе — умираше за този аромат — Грейс обгърна с двете си ръце чашата и отпи една глътка. Господи, толкова беше силно, в края на деня! Започваше да идва на себе си. Отново отпи и се обърна, за да открие, че той сега наблюдаваше нея по същия преценяващ начин, по който, спомни си тя, я беше гледал предишната нощ. Какво му ставаше на този човек все пак, помисли си с нарастващо възмущение, после седна на стола зад бюрото и сложи чашата с кафе върху покрития със стъкло дървен плот на масата пред себе си.

Погледна го.

— Вижте, не мисля, че успях да запомня името ви снощи. — Гласът й беше студен, а държането й много наподобяваше това на седящия отсреща.

— Тони Марино. Детектив.

Марино. Името беше същото като на другия полицейски служител, този, който първи й каза, че са намерили Джесика. Значи бяха роднини. Грейс не беше изненадана. Приличаха си на външен вид и по поведение, въпреки че този беше по-неприятния от двамата.

Бързо почукване на вратата разсея и двамата. Той отмести очи, а тя насочи поглед зад него към появилата се на вратата Нанси Луц, една от секретарките, която обслужваше нея и останалите четирима съдии в сградата.

— Имате ли нужда от нещо, преди да си тръгна? — Нанси беше слаба, елегантна и привлекателна блондинка малко над двадесетгодишна, с широка, дежурна усмивка, която този път разцъфна с пълна сила при бързата преценка на посетителя при Грейс. Разведена наскоро, тя ясно заявяваше наново възстановения си интерес към мъжете.

— Не, благодаря Нанси. Лека нощ. — Грейс някак си успя да скалъпи една, макар и малко суха усмивка в отговор.

— Лека нощ, Ваша Чест. — Тя се обърна и излезе, а стегнатите й в тясната черна пола задни части подскачаха при всяка стъпка. Русата й коса се полюшваше пищно около раменете. Марино толкова стриктно я съпроводи на излизане, че усмивката на Грейс съвсем изчезна. Когато той се върна при нея, леко усмихнат от току-що придобитото приятно усещане, устните на Грейс представляваха тънка права линия, а очите й гледаха студено.

Свиня е думата, която идеално ти подхожда, помисли си тя, отпивайки още една глътка от кафето си. От мъжкия шовинистичен вид.

Кафето малко горчеше в устата й и при все това бе добре дошло.

— Имате ли нещо против да затворя вратата? — попита той, сочейки към нея.

— Ни най-малко.

Затвори вратата, след това се обърна, за да я погледне. Якето му беше разкопчано. Отдолу беше облечен с друга трикотажна риза, този път в кафяво и синьо. Бръчката около устата се спускаше към ясно изразената челюст и караше лицето му да изпъква. Черната му коса бе по-дълга отгоре, скъсена около ушите и разрошена. Като цяло, реши тя, той изглеждаше достатъчно добре, за да се възползва от закачливото многозначително полюшване на Нанси, ако изобщо си падаше по този тип чиновници. Нея лично никога не я бяха привличали едрите, нахакани мъжкари. От опит знаеше, че тези характеристики обикновено вървят заедно с определението глупав. И арогантен. Там, където умните жени не успяваха.

— Седнете. — Тонът й не изразяваше точно покана. Беше твърде рязък и кимването, което придружи думите й, също беше рязко и нелюбезно, но той се настани в един от столовете с висока облегалка пред бюрото й, наведе се напред и подпря лакти на коленете си. Усмивката му беше изчезнала, но не благодарение на Нанси. Погледите им се срещнаха и изведнъж той отново стана такъв, какъвто си беше.

— Искахте да говорите за дъщеря ми — припомни Грейс.

Той кимна.

— Да започнем с това, че тя посещава Хеброн, нали така?

— Да. — Хеброн беше голямата държавна гимназия, най-доброто училище в сферата на образователната система в града. Грейс предпочиташе някое по-малко, частно училище, но Джесика настояваше да постъпи в това. И Грейс, както обикновено ставаше, когато се отнасяше за Джес, накрая отстъпи.

— Знаете ли нещо за приятелите й? — попита той. Въпросът звучеше почти като обвинение. Тонът му добави последната капка и чашата преля.

— Чакайте малко. — Грейс вдигна ръка, за да прекрати разговора дотук. Заби в него поглед, отработен до съвършенство през трите изпълнени с работа в съда години, който гарантирано заковаваше мерзавците на място като препарирани за колекция буболечки, докато тя пожелаеше да ги освободи. — Спрете дотук. Отношението ви ме отвращава, детектив. Изобщо не ви познавам, нито пък вие мен. Кой сте вие, да ме съдите как възпитавам дъщеря си?

За миг той отвърна на погледа й безмълвно, без дори да трепне и да смени позата, която беше заел с лакти на коленете.

— Аз съм наркотикът, който снощи не успя да убие дъщеря ви, Ваша Чест — изрече най-накрая спокойно той. Изправяйки се, пъхна ръка в джоба на якето си. — Въпреки че тъкмо беше платила двадесет долара за него, когато я намерихме.

Той извади една торбичка от джоба на якето си и я вдигна така, че Грейс да може да я види. В прозрачното найлоново пликче имаше малко количество от някакво вещество, което на пръв поглед приличаше на изсушена, смляна трева.

Безобидна на вид, освен ако не знаеш какво всъщност представлява.

Грейс знаеше какво беше това. Тя шумно си пое дъх. Всичката й ярост се изпари, изтече надолу по гръбнака й и тя остана да седи там, омекнала като медуза, втренчила безмълвен поглед в него и в зловещото, ужасното, ужасяващото нещо, което висеше от ръката му.

— Виждам, че ви е познато — констатира той със сух глас, докато прибираше пликчето в джоба си. — Първокласен колумбийски, доставен от Мексико, между впрочем.

— Мили боже — успя да изрече Грейс. Сякаш някакъв невидим юмрук я беше ударил в стомаха. Не можеше да си поеме въздух.

Той кимна.

— В Хеброн беше относително чисто до около преди пет години. После някой реши, че тези деца имат възможност да купуват наркотици и започна кампания за зарибяване на училището. Бинго! Сега Хеброн има сериозен проблем с наркотиците и ние двамата с Дом сме поели ангажимента да заловим виновниците. Надявам се дъщеря ви да може да ни помогне.

— О, боже… — Грейс чувстваше, че се задушава. Джесика си беше купила марихуана. Тя пушеше марихуана. Предишната нощ се беше напила. Грейс видя всичките си светли мечти относно бъдещето на дъщеря си да се мержелеят като мираж в съзнанието й. Една погрешна стъпка и щяха да изчезнат. — Мили боже…

Устните и очите му се присвиха, когато видя объркването й.

— Ако това ви успокои, като начало ще ви кажа, че не мисля, че дъщеря ви е затънала много дълбоко. — В гласа му не липсваше съчувствие. — Поне все още не. Допреди последните две седмици не се бях натъквал на нея, а щях да съм, ако редовно се навърташе там.

— Как… — Грейс преглътна, после опита отново да заговори. — Къде я намерихте?

— Следяхме една кола, пълна с хлапета от Хеброн, миналата вечер. Караха до Брандайс парк, където се срещнаха с една друга група с друга кола. Наблюдавахме ги. Дъщеря ви слезе от първата кола и се придвижи до втората. Подаде двайсетачка през прозореца, получи това в замяна, тръгна да се връща при компанията си и припадна на земята по средата на пътя. По това време една патрулна кола мина наблизо и включи фаровете си, защото започна да преследва един превишил скоростта шофьор. Сигурно всички адски са се изплашили, защото и двете коли офейкаха, оставяйки дъщеря ви да лежи там, където беше паднала. Една от колите ни ги проследи. Дом и аз се заехме да проверяваме дъщеря ви. Горе-долу по времето, когато я сложихме в колата, получихме описанието й по радиото, така че я докарахме у вас.

— И сте сигурен, че тя купи… това. — Погледна към джоба му. По навик от практиката си тя винаги търсеше някаква уловка, някакъв начин да измъкне дъщеря си на всяка цена. Майчините й чувства бяха доста пообъркани. По-скоро клоняха към необходимостта Джесика да поеме отговорността за това, което бе извършила.

— Сигурен съм.

— Защо не я арестувахте? — На Грейс все още й беше трудно да говори.

Той съвсем за кратко отмести поглед встрани от нея, после я погледна отново.

— Както казах, никога не съм я виждал там по-рано. Тя е нова в компанията и я използват, за да си получат дозата. Дом и аз не сме тръгнали да ловим банда хлапета все пак. Искаме организатора, човека, който ги продава на дребните пласьори, които пък ги продават на тях. Надявам се дъщеря ви да бъде убедена да ни съдейства.

— Как би могла да ви съдейства?

— Като начало може да ни даде имената на хлапетата в колите. Познаваме някои от тях, но не всички. Може да ни каже кой е уредил сделката. На кого е дала двайсетачката. На кого от своя страна той дава парите, ако знае.

— С други думи, искате да ви стане информатор.

— Искаме да ни помогне.

— Тя ви помага, иначе й налагате обвинение, това ли е сделката, която се опитвате да сключите? — Грейс се сети за кафето. Ръката й се пресегна за чашата и я стисна. Но желанието да отпие от нея беше изчезнало. Чувстваше се вцепенена, като че ли в тялото й бяха инжектирали огромна доза новокаин.

— Ни най-малко. Считайте, че сме забравили за снощи. Няма да повдигаме обвинение. Ще ни съдейства, ако има желание. Но ако бях на ваше място, щях добре да размисля, преди да откажа. Не ни ли помогне, пътят за разпространение на наркотиците си остава непроменен и тя постоянно ще е изложена на изкушението и опасното му влияние. Този път, когато я хванахме, няма да се случи нищо, защото тя не е нито ключова фигура, нито е пристрастена, нито пък е сериозно замесена в този случай. Следващия път, независимо дали ще сме ние, или някой друг, кой знае, но може да й се напише доста дълъг престой зад решетките — че и по-лошо.

— Ще я преместя от Хеброн… — Грейс говореше по-скоро на себе си, отколкото на него. Дясната й ръка беше стиснала здраво изстиващата чаша с кафе. Лявата седеше в скута й, свита в юмрук.

Той сви рамене.

— Щом смятате, че от това ще има полза…

— Ще я запиша в частно училище и отсега нататък ще й дам да се разбере. Ще наема някой да стои у дома, когато тя се прибира и…

— Да я наблюдава непрекъснато през целия ден? — довърши той вместо нея. — Невъзможно. Според това, което прочетох в полицейския доклад, тя снощи дори е успяла да ви се изплъзне. За трети път през… колко бяха, три месеца? Поне за толкова знаете.

Утихнала, Грейс можа единствено да го погледне. Абсолютно невъзможната ситуация Джесика да бъде наблюдавана двадесет и четири часа в денонощието, докато навърши пълнолетие, я беше напълно обсебила. Нямаше начин да стане, освен ако не заключеха Джесика в нещо като затвор. И въпреки това, имайки предвид характера на дъщеря си, тя знаеше, че колкото по-строга беше, толкова по-голяма беше вероятността Джесика да се опълчи срещу надзора при първа възможност.

— Следователно, как с това, че тя ще ви помогне, ще помогне и на себе си? — попита накрая Грейс.

— Ще можем да разбием канала за наркотици, насочен към нейното училище, първо. Ще ни помогне да хванем лошите момчета. Както и ще има предвид, че вече се е провинила веднъж и си е имала работа с полицията, което означава, че доста трябва да внимава в бъдеще.

Грейс го гледаше втренчено, докато премисляше ситуацията наум. В университета отличната й способност за анализ винаги беше изтъквана като една от силните й страни, но за момент, обзета от паника и ужас, тя заплашваше да не се прояви. Когато обаче най-накрая се задейства, едно нещо веднага й стана пределно ясно.

— Дъщеря ми ще бъде в опасност. Ако някой открие, че тя ви съдейства, ще я грози голяма опасност.

Очите му се присвиха.

— Ние ще я пазим. Гарантирам ви.

Грейс се изсмя отсечено, късо и невесело.

— Вие не можете да гарантирате нейната безопасност. Не можете да я поставите под двадесет и четири часово наблюдение до края на живота й, нито пък аз. Смятате ли, че не зная какво става с хлапетата, които погаждат такива номера на пласьорите? Не се занасяйте. Аз съм съдия, за бога! Виждала съм последствията, грозна гледка. — Тя си пое дълбоко въздух. — Не. Благодаря ви за това, че се въздържахте да я арестувате предишната нощ, но не. Тя не може да ви помогне. Съжалявам.

Настана пауза, докато той осмисляше думите й. Когато вдигна очи към нея, погледът му беше твърд и непоколебим.

— Обадете се. — Той се изправи и се обърна, за да излезе. Стигайки до вратата, погледна назад към нея. — Не забравяйте, все пак, позволен е само един безнаказан ход на клиент.

После си тръгна. Вратата звучно се затвори след него.

9.

Докато влизаше в пастелната си кремавожълта кухня през задната врата, Грейс се чувстваше като товарен кон. В едната си ръка беше награбила три найлонови торби, пълни с плодове и зеленчуци. Портмонето й също беше там. В другата ръка носеше работната си чанта, хванала с два пръста закачалките на дрехите от химическото чистене, завити в хлъзгави найлонови торби, които висяха от рамото й. Дрехите непрекъснато се плъзгаха надолу и й пречеха да се движи свободно, като я караха все повече да се навежда наляво, за да им попречи да се свлекат на земята.

— Здравей, лельо Грейс! — Един ясен глас я поздрави, когато тя сложи торбите, портмонето и чантата на боядисаната в бяло овална маса, където тя и Джесика се хранеха през повечето време. Изправяйки се с облекчение, тя закачи почистените дрехи на старинната желязна закачалка на стената точно до вратата.

— Здравей, Къртни. — Разтривайки раменете си, за да ги облекчи, схванати от носенето на толкова килограми и от неестествената поза, Грейс поздрави мимоходом с усмивка четиригодишната си племенница, облечена в розов спортен екип и с вързана на опашка коса. След това погледна по продължение на очарователната стара и тясна кухня и видя сестра си, качена на един от високите бар столове в средата да говори с Пат Марсел, жената, която идваше веднъж седмично да чисти.

— Здрасти, Джакс. Здрасти, Пат.

— Съвсем навреме се връщаш — каза Джаки с усмивка и прекъсна разговора си с Пат, която обикновено си тръгваше в пет и следователно вече й дължеше пари за двата извънредни часа. Днес Грейс я беше помолила да остане, докато се прибере, за да не остава Джесика сама в къщата. Откакто бяха напуснали тази сутрин болницата, Джес вече доста се беше пооправила, съживена от точната доза инсулин. Но беше пропуснала училището и си остана у дома, следвайки строгия съвет на лекаря да се наспи.

— Здрасти, лельо Грейс! — Пол, шестгодишният й племенник — висок, слаб, с пясъчноруса коса и лунички — се шмугна покрай нея, пързаляйки се по чорапи като кънкьор на лед по лакирания дървен под. На коляното му имаше дупка, а на лицето му беше цъфнала широка усмивка, разкриваща дупката, където само допреди няколко дни беше стоял един от предните му зъби.

— Здрасти, Пол. Паднал му е зъб — ненужно отбеляза Грейс. Спомняйки си за зеленчуците и портмонето си, тя ги вдигна на барплота, който, както и останалите в кухнята, беше облицован с бели керамични плочки. Тя остави за малко продуктите в сръчните ръце на Пат, за да извади от портмонето си чековата книжка и химикал.

— Тази сутрин. Падна тъкмо когато тръгвахме. Никога не си чувала подобна олелия в живота си. Имаше и кръв — рече Джаки многозначително, посягайки в чантата към една бяла кутия от хлебарницата, в която през прозрачния отвор, покрит с целофан, се виждаха дузина боровинкови кифлички. Сложи кутията на масата, отвори я и си взе една. — Сега е много въодушевен, понеже довечера идва феята на зъбчетата. Между другото, чух, че и ти снощи си имала разни преживявания. Пак нещо във връзка с диабета на Джесика ли?

Заета с попълването на чека за Пат, Грейс кимна утвърдително. Цялата история не беше за пред Пат. Грейс дори не беше сигурна дали трябваше да казва на сестра си. Първата й реакция бе да запази неприятната, ужасяваща истина единствено за себе си и Джесика.

— Как е Джес, между другото? — попита Грейс Пат, когато сгъна и й подаде чека. Тъкмо прибрала млякото и маслото, Пат стоеше пред вградения хладилник, който беше облицован с дървени плоскости, за да подхожда на черешовите шкафчета по стените. Един от оригиналните фенери в кухнята от месинг и стъкло, които служеха за осветление и да създават ретро ефект, висеше над главата й и я заливаше със светлина.

— Днес наистина беше много тиха, но мисля, че се оправя. Някаква нейна приятелка е сега горе при нея. Донесе домашните й, затова си помислих, че може да се качи. — Към средата на петдесетте, с къса, тъмна, но вече посивяваща коса, Пат имаше дълбоки бръчки между веждите и около устата, които я караха да изглежда непрекъснато притеснена. Откакто за първи път бе дошла на работа у тях, Грейс всеки път я заговаряше и с напрежение очакваше да чуе сякаш неизбежните лоши новини. Никога не се беше случвало да ги чуе наистина и тя най-накрая разбра, че притесненото й изражение е съвсем обичайно за нея.

— Добре — промърмори Грейс просто за всеки случай, ако днес притеснението беше действително, и за да успокои Пат, че е пуснала приятелката на Джесика горе в ден като този, когато не беше ходила на училище. — Благодаря, че остана. Оценявам жеста.

— Лельо Грейс, взе ли някакви сладкиши от магазина? — Къртни увисна на ръката й, гледайки я умолително с големите си сини очи, които бяха семейна черта. Косата на Къртни беше руса. Също като брат си, леля си и братовчедка си тя беше висока и слаба. — Мама винаги купува сладки, когато ходи до магазина. Затова е толкова дебела.

— Не, скъпа, не съм — каза Грейс, поставяйки утешително ръка върху главата на Къртни.

Джаки, глътвайки забързано една хапка от поничката, направи гримаса и я стрелна:

— Затваряй си устата, малко момиченце, преди майка ти да те хвърли в кофата за боклук, да затвори капака и да извика боклукчиите!

— Не, мамо! — Къртни избяга, пискайки и заливайки се в смях.

— Предполагам, че вече мога да си ходя. — Пат прибра якето си от закачалката и го облече. — Обадете ми се, ако искате да дойда преди следващата седмица, Грейс.

— Добре. Довиждане, Пат. Още веднъж благодаря.

— Довиждане — повтори Джаки.

Пат махна с ръка и си тръгна. Вратата след нея не се затвори напълно. Грейс се намръщи за миг, отказа се да я чака сама да се затвори както трябва и отиде да я притвори плътно. Беше стара врата, която трябваше да се блъсва точно по определен начин, за да захапе ключалката. След снощи трябваше още повече да внимава за това.

През деня й беше хрумнало, че вероятно натрапникът се е вмъкнал в къщата през не съвсем идеално обезопасената задна врата.

— Наистина съм дебела, нали? — въздъхна Джаки, когато Грейс тръгна след нея и започна да вади останалите зеленчуци от торбата. На косъм да разкаже на сестра си почти всичко от предишната вечер — историята с марихуаната възнамеряваше да запази в тайна — Грейс изведнъж се разсея от тъжната нотка във въпроса на сестра си.

— Красива си. — Наистина Джаки беше малко по-пълна. Но пък беше висока и й отиваше, така че по-скоро минаваше за пищна, отколкото за дебела. Светлокафявата й коса беше изрусена на кичури и падаше на меки вълни до раменете. Лицето й беше прекрасно, с кръгли розови бузи, големи сини очи и сладко изражение. Тя не беше наследила дългия, изпъкнал в средата нос, типичен за тяхното семейство. Нейният беше малък и вирнат над добре оформената, обикновено усмихната уста. На двадесет и осем, Джаки беше с осем години по-малка от сестра си. Грейс винаги беше нейна яростна защитничка.

— Стан казва, че започвам да приличам на сумист. Казва, че ако продължавам да ям, така вероятно ще се преместим в Япония, за да направя кариера, а на него няма да му се налага да работи.

Стан беше съпругът на Джаки.

— Стан е загубеняк. — Цялото тяло на Грейс настръхна от яд от обидата към сестра й. Тя пъхна пресния хляб в кутията за хляб и затвори капака с трясък.

— Той просто се опитва да ме амбицира да отслабна — тъжно промълви Джаки.

— Или просто те кара да се чувстваш зле, от което пък той се чувства добре. Намери ли си вече работа? — Стан беше уволнен от автомобилния завод Хонда преди осем месеца. Помощите му за безработни бяха свършили преди няколко седмици и чак тогава се сетил, че трябва да започне да си търси нова работа. Междувременно Джаки беше започнала в една местна занималня, за да има какво да ядат. Не й плащаха много, но можеше да взима Къртни със себе си, а Пол можеше да идва след училище. Дори и когато Стан не работеше, той отказваше да гледа децата. Винаги беше много зает.

Което, като си помислеше, вероятно беше добре, защото зет й нямаше почти никакво търпение да се занимава с децата си.

— Още търси.

Грейс искаше да каже още нещо, но се спря и преглътна думите си. Джаки не искаше да слуша за съпруга си неудачник. Грейс й беше говорила и преди, но напразно.

— Оставате ли за вечеря? Ще имаме пиле, ориз и салата — каза вместо това Грейс. Джаки и потомството й вечеряха с тях два-три пъти в седмицата, обикновено когато Стан беше планирал нещо от рода на боулинг или покер с приятелите си.

Джаки поклати глава.

— Отбихме се просто да кажем здрасти.

— Мамо, мамо! Спаси ме! — Къртни влетя в кухнята с крясъци, спускайки се към майка си, като се опитваше да се скрие зад нея и зад стола.

— Аз съм боклукчията! Аз съм боклукчията! Аз съм боклукчията! — Размахвайки бясно ръце, сгънат на две, Пол прелетя след нея.

— Пол Андрю, престани да тормозиш сестра си!

— Къртни, знаеш, че той не е никакъв боклукчия.

— Да, ама е. Мамо, ти каза, че ще повикаш боклукчията да ме вземе, задето казах, че си дебела, и той дойде!

— Аз съм боклукчията! Аз съм боклукчията! Аз съм…

— Добре, хайде престанете! — кресна Джаки. — Ако вие двамата не отидете да си играете тихо някъде поне пет минути, ще…

Не й се наложи да довърши заканата си. Докарвайки майка си явно до предела на търпимостта й, децата се изпариха от стаята.

— Съжалявам, че се развиках — смотолеви Джаки, като гледаше глуповато към Грейс, когато те излязоха.

— Не е твоя вината — рече спокойно Грейс. Обичаше племенниците си, но понякога те ставаха — меко казано — доста шумни.

— Ти никога не крещиш на Джесика, нали? — продължи унило Джаки. — Правиш всичко толкова добре, Грейс. Ти си съдия, за бога, и страхотна майка, слаба си и си…

— Какво има, Джакс? — попита Грейс тихо. Познаваше добре сестра си — всъщност знаеше целия й живот — и можеше безпогрешно да усети кога нещо я тревожи.

Очите на Джаки проблеснаха издайнически при този въпрос, но тя поклати глава.

— Нищо. Добре съм. Понякога е трудно да имаш идеална сестра.

— О, я остави това… Сега ми кажи какво ти е? — Грейс се спря, преди да напълни купата с вода за ориза и погледна сериозно сестра си. — Пари ли ти трябват? Искаш ли заем?

Джаки не отговори веднага. Седеше от другата страна на барплота в средата на кухнята с недоядената кифличка отляво — останала недокосната, след като Къртни й беше казала, че е дебела, а Грейс беше застанала до мивката, подпряла ръце на плочките пред себе си. Когато погледна Грейс, в очите й се четеше тревога.

— Мразя да те моля.

— Но скъпа, та ти си ми сестра. Ако имаш нужда от пари, кажи. Колко?

Джаки тихо и засрамено назова сумата.

— За сметката за тока са. Ако не я платя до утре, ще го спрат. А няма да получа пари до петък.

— Няма проблем. — Чековата книжка и химикалът още стояха на плота. Грейс спря чешмата, избърса ръцете си в кърпата и написа чек, после го плъзна по плочките към сестра си.

— Благодаря, Грейс. — Сломена, тя взе чека. После, докато го прибираше, се опита да продължи по-ведро: — Ако някога стана по-богата от теб, което никога няма да стане, винаги можеш да ми поискаш заем.

Грейс се разсмя, привидно безгрижно, но отвътре изпитваше болка заради сестра си.

— Ще запомня това…

— Мамо, мамо!

— Бягай, Къртни! Джесика е боклукчията! Ще те хване!

— О… мамо!

Къртни се появи първа, пищейки, докато търчеше към майка си. Пол тичаше след нея, смеейки се ту в едното й ухо, ту в другото и търкаше босите си крака по пода. Джесика и приятелката й се появиха последни, и двете надянали еднакви физиономии на отвращение. Грейс с облекчение забеляза, че дъщеря й съвсем се бе възстановила. Цветът й беше нормален, а кожата и устните й вече не изглеждаха толкова сухи.

— Джес ме преследва, мамо!

— Казах ти, сега тя е боклукчията! Сега ще те хване!

— Играят си с моя компютър, мамо! — Джесика и приятелката й, и двете високи и върлинести, навлекли стари дънки и къси пуловери, дойдоха до хладилника. Джес погледна назад към леля си. — Здрасти, лельо Джаки.

— Здрасти, Джес. Радвам се, че си по-добре. Добре, деца, тръгваме. Отиваме си. — Джаки стана. Джесика отвори вратата на хладилника. И двете с приятелката й подробно проучваха какво има вътре.

— Не! Не! Хайде, мамо, само си играем!

— Не още, мамо!

— Тъкмо приготвям вечерята — каза Грейс на Джесика, надявайки се да предотврати междинното похапване преди вечеря. После се обърна към приятелката на Джес и я поздрави: — Здравей, Алисън. Джес, няма ли да представиш приятелката си на леля си и братовчедите си?

— О, да… Леля Джаки, а това е Алисън. Тези разбойници са Пол и Къртни.

Представянето можеше да бъде и доста по-добро, но Грейс отдавна беше разбрала, че не трябва да се хваща за дреболиите.

— Не сме никакви разбойници! — Това беше Пол.

— Ами? — Джесика извади нещо от хладилника и затвори вратата. Грейс автоматично провери какво държеше в ръката си дъщеря й: кутия диетична кола. Добре.

— Да — повтори Къртни.

— Чудовища, тогава.

— Джесика! — скастри я Грейс, когато хлапетата запротестираха на висок глас. Взимайки тенджерата от мивката, където я беше напълнила и оставила, докато пишеше чека на Джаки, тя я сложи на печката и пусна силно газта. Най-хубавото на пилето с ориз беше, че ставаше бързо. Джесика трябваше да се храни в точно определени часове.

— Радвам се да се запознаем, Алисън — рече мило Джаки, докато отправяше още мрънкащото си потомство към вратата. — Благодаря, Голяма сестро. Обичам те. И теб също, Джес.

— Чао, Джакс. И аз те обичам. Чао, Къртни. Чао, Пол.

— Чао, лельо Джаки. Чао, разбойници — сбогува се Джесика.

Джаки махна с ръка за последно и вратата се затвори след нея. Грейс сложи две пилешки филета в тавата, пъхна я във фурната и я затвори. След това сложи ориза във врящата вода.

— Не са ли наистина шумни — искрено изкоментира Джесика. Тя седна на високия стол, където допреди малко беше седяла Джаки, смучейки диетична кола от кутийката. — Не знам как издържа леля ми.

— И ти беше доста шумна едно време, момичето ми. И, моля те, вземи си чаша.

— Нима? — Джесика не посегна към чашата, която Грейс плъзна по плота към нея, и отново сръбна от кутията.

— Вярвай ми, скъпа, такава беше. Използвай чаша.

Джесика бавно наля питието в чашата и го изпи.

Алисън седеше на стола до Джесика и дъвчеше ябълка. Косата й беше черна и къдрава, с неоновозелени кичури, вплетени в дългата й до раменете коса. Беше хубаво момиче, с матова кожа и тъмни очи, но начинът, по който се гримираше, поне според Грейс, беше доста отвратителен. Небесносините сенки, дебело напластени като маскараден грим върху клепачите, стигаха чак до веждите й. От спиралата миглите й се бяха превърнали в смъртоносни копия. Черно червило красеше устата й. Застанала до нея и без грим, само с един яркорозов кичур в косата, Джесика изглеждаше съвсем нормална.

Алисън бе една от новите приятелки на Джесика. Грейс вече я беше срещала около три пъти, но изобщо не смяташе, че я познава добре. Дали тя беше една от компанията в колата снощи?

— Много мило от твоя страна да донесеш домашните на Джесика, Алисън — каза учтиво Грейс, сваляйки една купа от високия шкаф и се обърна към хладилника, за да вземе всичко необходимо за салатата.

— И без това минавах насам — сви рамене Алисън.

— И ти си първа година, нали? Имате ли много общи часове с Джесика?

Алисън отново сви рамене.

— Английски — обади се Джесика, гледайки майка си навъсено. — Алгебра. Пеене.

Отвън на пътеката изсвири клаксон.

— Това сигурно е за мен — съобщи Алисън, скачайки от стола с блеснал в очакване поглед, и се отправи към вратата. Огризката от ябълката остана на плота. — Ще се видим утре в училище, Джесика. Довиждане, госпожо Харт.

Грейс я изпрати до вратата, уж да я затвори както трябва, но всъщност по-важното беше да види колата и шофьора, дошъл да вземе Алисън. Можеше да бъде някой от родителите й. Тя обичаше да се запознава с родителите на приятелите на дъщеря си. Веднъж като се запознаеше с тях, смяташе, че много по-лесно можеше да разбере какви са децата им.

Шофьорът не беше родител. Един стар черен джип, каран от някакъв тийнейджър, даде на заден по пътеката към улицата, после форсира и изчезна от поглед.

Грейс затвори добре вратата, после се върна при печката и при дъщеря си. Джес се беше захванала да прави салатата. Слабите й ръце бързо режеха листата на марулята и спанака на малки парчета.

Тя гледаше дъщеря си замислено, докато изведнъж забеляза, че Джесика й отвърна с намръщен поглед.

— За бога, мамо — каза тя. — Трябва ли да окачествяваш Алисън като трета категория?

Изненадана, Грейс за миг не можа да реагира и нищо не каза. Но после стисна зъби и погледна строго дъщеря си.

— Джесика — каза тя, — трябва да си поговорим.

10.

Късно същата нощ, дълго след като Джесика беше заспала, Грейс се вмъкна в стаята й, движейки се съвсем тихо, за да не я събуди. Светлината в стаята беше изгасена, но лампата в коридора светеше, точно както и предната нощ. Сноп светлина падаше върху леглото на Джесика. Грейс го последва и за миг остана загледана в дъщеря си. Джес спеше прегърнала с ръце възглавницата, а тялото й беше извито в стегната 5-образна форма под завивките. Косата й беше прибрана назад в плитка и привързана със синя панделка, нежната извивка на бузата и чистата линия на лицето и шията й се открояваха. Това беше любимата й дълга бяла нощница от изкуствена материя на малки сини точици с предница и ръкави на волани. С нея тя отново приличаше на малко момиченце, сладко и уязвимо. С изключение на нежното свистене на дишането й и непрекъснатото въртене на Годзила в клетката, стаята, както и останалата къща, беше съвсем утихнала.

Лекарят от спешното отделение бе потвърдил подозренията на Грейс: Джесика не си взимаше инсулина по схемата и не спазваше определения режим на хранене. Като се прибавеше и пиенето, и марихуаната, всичко това принуди Грейс да действа. Тя беше майка и това беше нейното дете. Трябваше да упражни контрол.

По страните на Джесика имаше следи от сълзи. Почти нежни сребристи пътечки, които се забелязваха единствено когато Грейс се наведе към нея, за да придърпа одеялото и да я завие. При вида им сърцето на Грейс се сви от болка. Толкова я заболя, че й се прииска да обвие ръце около дъщеря си, да я прегърне силно, да й обещае, че всичко ще бъде наред, и да я увери, че мама въпреки всичко я обича.

Но не можеше. Този път, след такава провокация, тя трябваше да остане твърда. Мерките относно дисциплината, които беше наложила, оставаха. Не можеше да отстъпи.

В името на Джесика.

Устните на Грейс се изкривиха. В името на Джесика: не беше ли целият й живот посветен на нея?

Един поглед я убеди, че всичко в стаята беше наред. Завесите бяха дръпнати. Вратата към съседната баня беше затворена. Раницата на Джесика я очакваше до леглото, отворена, но подредена с книгите и папките за следващата сутрин. Гуменките й бяха сложени близо до чантата; разбира се, в сряда имаха физическо.

Всичко беше както трябва, изобщо нямаше нищо необикновено. И все пак нещо не беше съвсем както трябва.

Грейс не можеше да разбере какво точно беше то.

Погледът й отново обиколи стаята, този път по-бавно. Компютърът беше изключен, чантата приготвена, обувките — също. Годзила тичаше в клетката си. Будилникът навит: оттам, където беше застанала, Грейс виждаше светещото червено копче, което значеше, че е навит.

Погледът й падна върху Господин Мечо, седнал с пухкавото си дупе както винаги на нощното шкафче до будилника. На почетното място, откъдето можеше да наблюдава Джесика, докато спи. Светлината от коридора едва го осветяваше, отразявайки се в блестящите му черни очи, които сякаш оживяваха в тъмното.

Грейс потрепери. После реши, че сигурно Пат го беше взела от дивана в хола и го беше върнала на обичайното му място. В това нямаше нищо странно или зловещо.

Разбра и какво не й се струваше наред в стаята на Джес. Предишната вечер там беше влизал някой. Непознат, който беше вървял по килима, беше докосвал вещите на Джес, беше оставил отпечатък от присъствието си във въздуха. Той — или тя — не беше откраднал нищо. Нищо, освен любимото мече на Джесика, което беше захвърлил като непотребно на пътя.

Въпреки че май единствено Грейс вярваше на тази история.

Когато им се обади, преди да се прибере, от полицията казаха, че не са намерили никакви доказателства за влизане с взлом. Офицер Джелински, а после и началникът му, я бяха изслушали търпеливо, но беше ясно, че няма да назначат разследване за нещо, което дори не вярваха, че е станало, особено когато единственото нещо, което тя твърдеше, че е задигнато, бе някакво си плюшено мече — което се беше намерило.

Грейс не беше казала на Джесика за човека, нахълтал в къщата. Все пак нямаше смисъл да я плаши без причина. Вместо това бе споменала, че е намерила Господин Мечо навън, и я беше попитала дали тя го е взела, или знае как се е озовал там. Джесика отрече да има нещо общо с нощните похождения на Господин Мечо. Каза, че го е оставила да си седи там, където винаги си е бил, когато тя излиза.

Така че фактите около нощното пътуване на Господин Мечо оставаха неясни. Грейс вече се беше примирила с идеята, че такива щяха и да си останат. Никой — освен нея — не изглеждаше особено заинтересован; все пак нямаше пострадали.

Но сега Грейс погледна към Господин Мечо и се почувства неспокойна. Движена от инстинкта си, тя заобиколи леглото и го взе от обичайното му място. Той беше мек и пухкав в ръката й, както винаги. Колко пъти през целия живот на Джесика го беше взимала в ръцете си? Грейс се замисли. Сигурно наброяваха хиляди.

Блестящите му черни очи я гледаха в мрака. Взирайки се в него, Грейс неволно потрепери, а след това се упрекна за глупавото си поведение. Но въпреки това го взе със себе си на излизане от стаята и го сложи на най-високата полица в собствената си стая, преди да си легне.

Изпитваше странното чувство, че Господин Мечо вече не е такъв, какъвто беше преди. Че е променен, не, опетнен от нечие злокобно докосване.

Доста време мина, докато тя най-накрая заспа.

11.

Карълайн имаше черна коса, сини очи и трапчинки, които се появяваха като звезди в облачна нощ, и страхотно тяло. Изобщо, беше върхът. Той погледна към приятелката на брат си, която седеше на дивана с прибрани под късата миниполичка крака, и почувства възбудата до такава степен, че чак изпита болка. Всичко, което можеше да направи, е да се опита да не гледа към издутата предна част на дънките си и да види дали тя ще забележи. Щеше да е много унизително, ако разбереше.

Тя се кискаше на някаква тъпа реклама, която вървеше на екрана на големия телевизор, който заемаше централно място в дневната. С една ръка закриваше устата си, тялото й леко се полюшваше напред-назад, а раменете й се тресяха от смях.

Ставаше за ядене. Искаше му се да я изяде, да я погълне като любимия си оризов пудинг.

— Хей, братле, искаш ли да ти донеса нещо на връщане? Мога да се отбия при Мики Дий. — Дони нахълта в стаята свежо изкъпан, а русата му коса беше още мокра, кожата му опъната от силната водна струя. Дони беше висок, с цели четири инча по-висок от брат си, и с тяло на атлет, какъвто и беше. Беше десет и половина вечерта, Дони тъкмо беше приключил тренировката си по баскетбол — Карълайн беше ходила да го гледа и да го аплодира — и се беше прибрал да вземе един душ, преди да я откара у тях.

Нямаше нужда да е много досетлив, за да схване защо Дони искаше да се изкъпе, преди да прибере приятелката си.

Картините, които се появиха в съзнанието му, го възбудиха дори още повече.

— Ами… — започна той, но преди да успее да каже нещо — наистина, отне му повече време, отколкото обикновено, защото Карълайн се беше изправила и от това движение на тялото й гърдите й се разлюляха под пуловера — майка му влезе в стаята.

— Брат ти вече вечеря. Няма нужда от нищо друго за ядене — каза тя на Дони, когато той се опита да го съжали. При тази забележка относно теглото му пред Карълайн той почувства как цялото му тяло изстива. Щръкналият му пенис се стихна като спукан балон.

— Стига, мамо — обади се Дони. Сините очи на брат му го погледнаха и в тях можеше да види неговото съчувствие. Господи, как мразеше, когато Дони го съжаляваше. Мразеше всеки, който изпитваше съжаление към него. А всички това правеха. Освен майка му. А нея той мразеше най-много.

— Хайде, отивай да заведеш Карълайн у дома — каза тя на Дони, като се изправи. Още не се беше приготвила за лягане, защото очакваше, Дони да доведе Карълайн у тях. Дони винаги го правеше след тренировките по баскетбол. След работа беше облякла един бял анцуг с голяма розова лента отпред на горницата. С него приличаше на новогодишен балон. Един истински грозен новогодишен балон.

Той често се питаше дали тя не правеше такъв въпрос за теглото му именно защото той досущ приличаше на нея.

И двамата бяха грозни като джуджета. Тя непрекъснато това повтаряше.

— Добре тогава — кимна Дони.

— Лека нощ — каза Карълайн на майка му. Мина от страната на Дони, а той я прегърна. После метна поглед назад през рамото на Дони право към него и се усмихна така, че трапчинките й затанцуваха. — Лека нощ, малък братко.

Точно това беше той за нея, малкия брат на Дони. Въпреки че тя беше в неговия клас, първа година, не последна като Дони. Въпреки че той изпитваше чувства към нея още от осми клас. Въпреки че Дони се отнасяше с нея като към вещ, като към нещо, което виси на ръката му, докато той — той би се отнасял с нея като с кралица, стига да му дадеше тази възможност.

Но тя имаше очи единствено за Дони. Както и всички останали.

— Лека нощ, Карълайн — отвърна той троснато, докато я гледаше как си тръгва с ръката на златния му брат около тънкия й кръст. Остана така загледан след тях в тъмното антре чак докато чу как вратите на колата отвън се хлопнаха, после двигателят запали и колата потегли надолу към улицата.

Едва тогава той се опомни и се огледа наоколо. Майка му го наблюдаваше от мястото на стола с всезнаещ поглед.

Тя знае, разбра той с ужас. Тя знае за чувствата му към Карълайн.

— Ако беше поотслабнал малко и ако беше направил нещо за кожата си — опита ли някой от онези избелващи кремове? Чух, че имали наистина добър ефект — и ти щеше да си имаш приятелка, вместо да зяпаш в захлас тази на брат си — изсумтя тя.

— Съвсем си откачила — отвърна й той и стана. Нямаше намерение да излиза тази вечер, но изведнъж го обзе клаустрофобия. В присъствието на майка му, при целия блясък на Дони и от прекрасния спомен за Карълайн той просто започна да се задушава.

— Никъде няма да ходиш — каза тя и също се изправи. Добре познаваше сина си, достатъчно добре, за да предположи какво се готвеше да направи, без дори да е нужно да й го казва. — Утре си на училище.

— Какво значение има? Дори и да се наспя добре, пак няма да завърша с отличие. И двамата го знаем, нали? Аз не съм като Дони.

— Не — тъжно кимна тя, — не си като Дони.

Точно така. Това беше капакът. Последният пирон в ковчега му. Епитафията, която един ден несъмнено щяха да изпишат на гроба му. Ти не си като Дони.

Той се извърна, напълно пренебрегвайки възраженията й, и излезе от къщи, като тръшна вратата след себе си, за да престане да чува гласа й.

Навън той спря пред гаража и за миг остана така, опитвайки се да се успокои и да се овладее. Беше тъмна и хладна нощ. Плътни облаци покриваха небето, а луната и звездите сякаш засрамено надничаха през тях от време на време.

Тъмнината го обгърна в себе си в грижовна прегръдка и той потъна в сърцето на нощта. Постепенно болезненият възел вътре в него се разхлаби и той започна да диша по-леко.

Обърна се и влезе в гаража. Когато отново се появи, самочувствието му се беше възвърнало, подсилено от мощната машина между краката му.

Нощта бе негова, а не на Дони.

12.

Живият плет представляваше надеждна защита, закривайки гледката към улицата от всички посоки, освен от горния етаж на къщата й, както Грейс разбра на следващата вечер, малко след като излезе на пътя през отворената желязна врата. Тя почти веднага спря сивото си волво. Една друга кола, черна хонда акорд, вече беше паркирала на средата на пътеката към къщата. Зад нея някаква странна двойка играеше баскетбол пред гаража, който беше свързан с къщата посредством закрит коридор — Джесика и Тони Марино, полицаят.

Вечерта беше слънчева, ветровита и топла, а до залеза оставаха още два часа. Позлатените листа на дъбовете, брястовете и брезите бавно покриваха всичко наоколо. Три храста отляво на гаража искряха в огненочервени багри. Жълъди и диви кестени бяха нападали по земята. През отворения прозорец в колата на Грейс нахлу миризма на печено на скара месо и дървени въглища. Сигурно някой от съседите празнуваше закъснялото циганско лято.

Играеха един срещу друг. Докато Грейс ги наблюдаваше, Джесика, с разпиляна дълга коса и твърде дълги дънки, усукващи се опасно около гуменките й, дриблира около Марино, завъртя се и скочи, за да вкара кош. Късият до кръста жълт пуловер се вдигна заедно с ръцете й нагоре и оголи корема й. Грейс отново остана поразена от слабостта на Джесика.

— Да! Две точки! — Джес заби юмрук във въздуха с типичен жест на победител и това малко смекчи изражението по лицето на Грейс. Дъщеря й най-много от всичко обичаше да се състезава. Баскетболът беше нейната страст.

Грейс паркира зад акорда, угаси колата и слезе.

— Здрасти, мамо! — извика Джесика почти без да я погледне. Тя с всички сили пазеше противника си, докато той нападаше под коша. Последва скок и удар като по учебник, но топката се блъсна в ръба и отскочи встрани. Джесика възтържествува.

— Добра е — обръщайки се към Грейс, Марино прекъсна играта, като улови и задържа топката. Тя забеляза, че носеше тъмносиня тениска с къси ръкави и дънки, както и същите черни баскетболни обувки от предишната нощ. Съвсем небрежното му облекло разкриваше широки рамене, загорели мускулести ръце, тесни бедра и дълги крака. Черната му коса се беше разрошила, а широката му усмивка разкри равни бели зъби. Грейс отново, без да иска, констатира, че той бе един привлекателен мъж — за онези, които харесваха този тип мъже, които тя не харесваше.

— Беше в баскетболния отбор в средното училище. И се надява тази година да я вземат в отбора на Хеброн. — В гласа й се прокрадна една леко горчива нотка, която Грейс не можа да овладее. Какво искаше той? — това беше въпросът. А очевидният отговор гласеше: нищо добро.

С куфарче и дамска чанта в ръка, облечена в стандартния делови костюм от сако и пола до коленете — днес в наситено сиво — бяла блуза и високи обувки, Грейс се приближи към тях двамата, без да се усмихва. Беше пет и половина, а след дългия ден се чувстваше изморена. Нямаше никакво желание да се занимава с Тони Марино.

— Какво правите тук? — неучтиво го попита тя, когато се изравни с него.

— Дойдох да си прибера якето. Предполагам, че е у вас. Забравих го в болницата снощи. — Усмивката му беше мила. Кафявите му очи я гледаха топло и весело.

— О, да, разбира се. — Всъщност тя наистина бе взела якето му, коженото му спортно яке, с което той бе завил Джесика по пътя за болницата. Висеше в коридора. Закачила го беше там, като се прибраха от болницата, и съвсем го беше забравила. Но не искаше да се довери на тази усмивка и на веселите пламъчета в очите му. В замяна той искаше нещо. Готова бе да се хване на бас и да заложи вноската за изплащането на къщата. — Нека само да се преоблека и веднага ще ви го донеса.

— Благодаря. — Точно тогава Джесика се пресегна и успя да избие топката от ръцете му. Играта започна отново. Грейс се прибра, а звуците от ударите на топката върху паважа, тичащите крака и съпътстващите ги крясъци я последваха и вътре.

Обикновено влизаше през кухнята, до която се стигаше по закрития пасаж от гаража до къщата. Днес, тъй като не беше могла да вкара колата си в гаража заради разиграващия се баскетболен мач, тя влезе през главния вход, като прибра и пощата по пътя. Пат, която беше помолила да се отбие само за следобедните часове, оставащи след училище, се изненада, като я видя в кухнята.

— Не ви чух да влизате.

— Заради този шум. — Имаше предвид сега леко приглушените звуци от продължаващата игра.

— Джесика добре ли се чувства? — Гласът на Пат издаваше слабо притеснение. Както винаги, видът й беше разтревожен. — Минаха някои от приятелите й, но им казах, че е заета, и те си тръгнаха. После си написа набързо домашните на верандата. Мислех, че може, защото денят е толкова хубав — но после разбрах, че този мъж е дошъл и са започнали да играят баскетбол. Не знаех дали да я извикам вътре, или да я оставя. Постоях малко на верандата да ги гледам, но ми се стори, че всичко е наред. Ако той беше някое хлапе, щях да я прибера вътре или да го отпратя, но…

— Всичко е наред, Пат. Той е… приятел. — Бързайки да напише чека на Пат, Грейс излъга без много да се замисля. Какво можеше да каже, че е ченге, което за щастие беше решило да не подвежда Джесика под отговорност за притежание на наркотици? В никакъв случай. Пат работеше и у още няколко семейства наоколо и историята щеше да плъзне из Бексли, опустошителна и бърза като горски пожар.

— Имате няколко съобщения — додаде Пат, приемайки чека, който Грейс й подаде. Тя издърпа едно листче, закрепено с магнит на хладилника, и се вгледа в него. — Чакайте да си спомня, три бяха. Госпожа Гилеспи се обади да ви осведоми, че баскетболните срещи се отлагат за другата събота в девет. Обади се и Рут Ан да пита дали искате да възобновите пешеходните си разходки вечер. Бившият ви съпруг също се обади. Не каза какво иска, но говори с Джесика. Тук съм записала всички телефонни номера. Освен това няколко пъти ми затваряха телефона.

— Благодаря, Пат. — Грейс взе вестника, разгърна го и го остави на масата. Значи Крейг се беше обаждал да говори с Джесика? За какво ли? Не беше предвидено Джесика да го посети преди ваканцията за Деня на благодарността.

Тъй като не искаше вече да оставя Джесика сама вкъщи след училище, Грейс беше попитала Пат дали познава някой, който иска да работи от три до шест, шест и половина през седмицата.

Пат поклати глава, но обеща, че ще продължи да мисли.

— Благодаря — усмихна се Грейс. — Задължена съм ти, че остана. Отивам догоре да се преоблека.

— Приятна вечер — махна с ръка Пат и се отправи към задната врата, а Грейс се качи по стълбите към горния етаж. Забелязвайки накъде тръгна жената, тя й извика през рамо: — Ако бях на твое място, щях да изляза през парадния вход. Иначе има опасност да те удари някоя заблудена баскетболна топка.

— Добър съвет. — Пат се отправи в другата посока, смеейки се. Грейс продължи по стълбите. Стаята й беше точно срещу тази на Джесика, с изглед към просторния заден двор. Беше обзаведена в отморяващи зелени тонове, с розово-зелена покривка върху огромното легло и завеси на тъмнозелени райета, а под тях имаше и пердета от прозрачна нежна материя. Облицована в бяло баня и работен кабинет, в който се влизаше направо от спалнята, завършваха помещението. Първото нещо, което Грейс направи, след като купи къщата, беше чрез малка трансформация да намали броя на спалните от четири на три, като едната от тях приспособи за свой кабинет. Така осигури на себе си и на Джесика отделни самостоятелни бани и просторно място за работа.

Това беше по времето, когато тя все още печелеше купища пари като преуспяваща млада адвокатка към Мадисън, Грейъм и Лоу, най-добрата адвокатска кантора в града. Светът беше в краката й тогава, или поне тя се чувстваше така, припомни си тя с крива усмивка, докато събличаше работните си дрехи и ги закачаше в гардероба. Тогава Джесика беше очарователно деветгодишно момиченце, което обожаваше майка си. Тя самата тъкмо беше преодоляла травмата около развода, а и Джесика като че ли понасяше всичко много спокойно. Толкова се гордееше със себе си, че успя да завърши юридическия факултет, че я взеха на работа в такава известна кантора, че така добре се справяше с избраната от нея професия и че можеше да осигури на Джесика добър живот.

По това време, сигурна беше, ако беше готова да работи достатъчно упорито, щеше да има всичко.

Сега обаче знаеше. Знаеше, че животът е серия от сделки. В адвокатската кантора от нея изискваха да работи почти непрекъснато. След училище Джесика трябваше да стои в занималнята чак докато Грейс се освободеше, за да я прибере. Вечер в тях идваха бавачките. Грейс беше пропуснала много игри, на много разходки и пътешествия не беше присъствала, много домашни бяха проверени от някой друг, а не от нея. Обичаше дъщеря си, никога не беше преставала да я обича, и беше сигурна, че Джес знае това, но много пъти, когато Джес беше имала нужда от майка си, тя не беше успявала да е до нея. Малко по малко те се бяха не точно отдалечили, а по-скоро бяха станали отделни хора. Джесика спря да доверява всичко на майка си, спря да очаква тя винаги да е до нея, престана дори да иска да е там. И това беше най-лошо от всичко. Докато Грейс прозре огромното значение на тази промяна, Джес вече беше станала дванадесетгодишна. Усети промяната един следобед, когато Джес и приятелите й бяха заловени да крадат в един голям универсален магазин по време, когато трябваше да са на училище.

Грейс не знаеше, че този ден Джесика не е била на училище. Не знаеше, че Джесика беше започнала да прекарва всяка свободна минута в този магазин. Тя дори не знаеше имената на приятелите й, с които я бяха заловили.

И осъзна, че е трябвало да знае. За всичко това.

След онова ранно сутрешно обаждане тя започна да си търси работа с по-нормално работно време. Работа, която щеше да й позволява да се прибира вкъщи всяка вечер по едно и също време, да приготвя вечеря, да преглежда домашните и общо взето да бъде на разположение на дъщеря си. Работа, от която щеше да й остава достатъчно време и за семейството й.

След това Томас Пиърс почина внезапно и мястото му като съдия се освободи. С помощта на началника и собственика на адвокатската кантора Джордж Лоу тя бе определена да продължи оставащите пет години от мандата на Пиърс. Оттогава бяха изминали три. Според Грейс тогава мястото й се струваше идеално. Дори нямаше да й се налага да участва в новата изборна кампания след изтичане на петте години, защото Джесика щеше тогава да е на седемнадесет. Грейс би могла, ако реши, да се върне при Мадисън, Грейъм и Лоу, за да продължи бляскавата си кариера, след като до голяма степен щеше да е изпълнила дълга към дъщеря си.

Само че нищо не беше станало така, както го беше предвидила.

Намъквайки чифт тесни кафяви панталони, Грейс въздъхна. Кога ли в живота нещата ставаха така, както човек си ги представяше? Надяна през глава една бяла тениска, запаса я, а върху нея облече синя памучна жилетка, която остави разкопчана. Пъхвайки босите си крака в чифт пантофи, тя се отправи към кухнята.

Благодарение на по-разтоварената си работна програма тя и Джесика бяха успели да възстановят онова чудесно усещане за близост, което ги свързваше, когато Джес беше още малка. После всичко стана изведнъж: Джесика влезе в пубертета, разбраха, че има диабет, а баща й и новата му съпруга се сдобиха с близнаци в Ню Мексико. Дори само едно от тези събития би било достатъчно да изпрати всяко чувствително дете на улицата. Взети трите заедно, със сигурност гарантираха такова развитие на нещата. Грейс се беше опитала да обсъди нещата с Джесика, да говори с нея, да я моли, да я подкупи. Сега, изправена пред фактите от последната случка, тя реши да действа с много любов и твърдост. Ако и това не помогнеше, вече не знаеше какво да прави.

Понякога на Грейс й се струваше, че живее с едно по-младо, развихрило се копие на доктор Джекил и господин Хайд. Джесика ту беше познатата й мила дъщеря, ту се превръщаше в чудовище. През последните няколко седмици, откакто Джесика бе влязла в гимназията, Грейс усети, че противоречията се засилиха повече от всякога. Всъщност Джес вече нищо не споделяше с нея и я обвиняваше за всичко.

Грейс въздъхна отново. Да си майка бе най-трудната професия на света.

Джес и Тони Марино бяха в кухнята. Когато тя влезе, те я погледнаха едновременно. Той поне от проява на малко възпитание се нравеше, че не му е много приятно да им се натрапва.

— Дъщеря ви беше достатъчно любезна да ми предложи чаша вода. — Застанал до чешмата и с едната си страна облегнат на масата, той вдигна чашата, от която пиеше, като доказателство. Беше изпотен, косата му леко се беше накъдрила, а кожата му блестеше от лекия слой влага по нея.

— Качвам се горе да си взема един душ — заяви Джесика, като изпразни до дъно собствената си чаша и я сложи обратно на масата. Тя погледна майка си. — Между другото, да знаеш къде е Господин Мечо? Няма го на нощното ми шкафче.

— Занесох го на химическо чистене. По козината му имаше нещо полепнало — излъга Грейс. Не искаше да си признае истината — че беше скрила Господин Мечо в стаята си, защото й се струваше, че той по някакъв начин щеше да й донесе нещастие. Просто звучеше глупаво. Освен това нямаше никакъв смисъл да плаши Джесика.

— О! — Джесика прие това съвсем нормално и се усмихна широко на Марино.

— Много си добър за твоята възраст.

— И ти — добави той — за малко момиче. Може би следващия път ще ме победиш.

— Никакво може би. Със сигурност.

Ето го моето уверено момиче, помисли си Грейс с гордост. После Джесика отново погледна към майка си.

— Трябва да вечеряме скоро. Обещала съм на Мади да отида там в седем.

— Скъпа, ти не можеш да излизаш, забрави ли?

Джесика вече беше тръгнала към вратата. Тя се спря, обърна се, а очите й се разшириха, докато гледаше майка си в лицето.

— Но аз трябва да отида! Прослушванията за талантливи деца са в петък след училище, трябва да репетираме нашия номер! Ще играем един танц!

— Опасявам се, че не може, сладкишче.

— Трябва да отида! — Гласът на Джесика се извиси до писък. Очите й станаха огромни, а лицето й пребледня. Ръцете от двете страни на тялото й се свиха в юмруци. — Обещах на Алисън, на Беки, на Мади и Джена, че ще бъда там. Ще сме Спайс гърлс. Ако не отида, ще проваля всичко! Трябва да сме пет.

— Съжалявам, но не можеш да отидеш.

— Трябва да отида. Обещах им. Ако не отида, ще си намерят някоя друга! Моля те, мамо!

— Не.

— Мамо!… — Беше като ридание.

— Ще говорим за това по-късно, Джесика — каза Грейс с тих и равен глас, осезаемо чувствайки присъствието на Марино, който се беше облегнал на стената и наблюдаваше всяко тяхно движение и чуваше всяка дума.

— Не! Няма за какво да говорим! Отивам у Мади в седем! Пет пари не давам дали може, или не! Тъпо е да не мога да излизам. Какъв смисъл има? Да не мислиш, че ще ме спре да не правя каквото си искам? Ако искам, ще пия бира и ще пуша трева, ако искам, и ще излизам с приятелите си посред нощ, ако искам! Ти не можеш да ме спреш!

— Джесика Лий Харт, достатъчно!

— Не можеш, не можеш.

— Чакай да видиш — процеди Грейс през зъби, изгубила търпение, а очите й гледаха ядно развълнуваната Джесика. — За начало, млада госпожице, се прибери в стаята си. Веднага.

— Мразя те! — Подсмърчайки, Джесика се завъртя и избяга. Затворила очи, Грейс слушаше отекващите нагоре по стъпалата и по коридора забързани стъпки. След няколко мига блъсването на вратата отекна шумно във въздуха.

На Грейс й беше необходимо известно време, преди да се съвземе и да може да погледне Марино. Застанал в профил към нея, той упорито се беше загледал през прозореца над печката, а изражението на лицето му беше съвсем невинно, сякаш нищо толкова ужасно лично, като скарването между майка и дъщеря, не се беше случило. Той изглежда почувства погледа й, защото се обърна и също я погледна.

— Забранено й е да излиза, така ли? — попита той.

— И смятате, че това ще реши проблема?

— Това си е моя работа — отвърна заядливо тя, отправяйки се към антрето. За няколко минути се изгуби от погледа му, след това се появи отново с якето му в ръце.

— Ето — каза тя, като се върна в кухнята и му го подаде. Знаеше, че се държи нелюбезно, че последната неприятна случка не е по негова вина, че нищо от случилото се не беше по негова вина, и въпреки това му беше ужасно ядосана. Заради начина, по който я гледаше — сякаш преценяваше колко малко струва като майка. Отново.

Може би тя наистина не струваше като майка.

— Благодаря! — кимна той, взимайки якето си.

— И все пак, защо всъщност дойдохте? — попита тя, опитвайки се да се овладее, доколкото може. Очите й го гледаха предизвикателно.

— Вече ви казах. За това. — Той посочи с очи към якето, което сега беше преметнато на лявата ръка.

— Глупости.

Той се усмихна леко, като че ли развеселен от нейното упорство и сви рамене.

— Добре. За да видя какво прави дъщеря ви, дали е добре. И да разбера дали сте променила решението си. Относно възможността тя да ни съдейства.

— Истината излиза наяве. — Грейс беше знаела през цялото време. — Не, детектив Марино, не съм. И няма да го променя. Твърде е опасно. И, ако обичате, бихте ли я оставили на мира, моля?

— Знаете, че няма да можете дълго да я държите настрани от приятелите й.

— Както вече споменах, това си е мой проблем.

— Да, така предполагам. — Посягайки към задния джоб на дънките си, той извади портфейла си и го отвори. После извади една визитна картичка и й я подаде.

— За какво ми е? — попита тя, взимайки я с подозрение.

— В случай че промените решението си, номерът на пейджъра ми е там. Всичко, което вие — или тя — трябва да направите, е да ми се обадите.

— Няма да променя решението си.

Те останаха вгледани един в друг за момент.

— Ваша работа — сви рамене той и се упъти към вратата. Тъкмо преди да излезе от кухнята, се обърна назад към нея и додаде: — Успех в начинанието. За доброто на дъщеря ви се надявам да има ефект.

Тонът му подсказваше, че изпитва силно съмнение в ефекта от наложеното наказание. Грейс остана сама, стиснала зъби и загледана след него. Миг по-късно отварянето и затварянето на вратата й подсказа, че си е заминал.

Грейс остана за малко в същото положение, поемайки си дълбоко дъх, като се опитваше да овладее чувствата си. После реши да се качи горе при Джесика, за да се разберат. Но здравият разум надделя. Сериозният разговор трябваше да бъде отложен за по-късно, когато щеше да се чувства по-спокойна. Когато и двете щяха да са се успокоили.

Тя отиде да заключи входната врата. После се върна в кухнята, пъхна картичката на Марино в чантата си и се отправи към кафемашината.

Първото нещо, от което имаше нужда, преди да се захване, с каквото и да е друго, беше чаша силно кафе. Тялото й изнемогваше без дозата кофеин.

13.

Облечена само в бледосиня нощница и седнала на люлката на верандата върху единия си бос крак, Джесика дръпна силно от цигарата и веднага се почувства по-добре. Господи, та тя имаше нужда от това! Изпитваше истински никотинов глад. Беше започнала да пуши в началото на лятото и вече се беше пристрастила към никотина, не можеше без него и живееше заради него. След като майка й толкова много се бе вживяла в този случай, беше толкова трудно да започне да пуши обикновени цигари, колкото и когато свикваше с дрогата. След училище (пушенето в сградата на училището беше лесно, в тоалетните или навън зад физкултурния салон, където ходеха всички; никой от учителите не обръщаше внимание) тя трябваше да се измъква от къщи като престъпник за едно бързо дръпване всеки път, когато имаше възможност. Майка й душеше като ловджийска хрътка. Ако посмееше да запали вкъщи, веднага щеше да я хване. А тя винаги успяваше. По-добре да стои вън на верандата, както беше направила в този случай. Беше малко след полунощ, горе майка й спеше и в целия този необятен свят не съществуваше нищо друго, освен тя, цигарата й, люлката, на която беше седнала, порива на вятъра като нежна музика и тъмнината, която я обгръщаше.

Вдъхвайки, димът се плъзна по езика й, влезе навътре в гърлото и остана в дробовете й. Тя го задържа там за малко, червеното връхче на цигарата й просветваше ярко в мрака, и след това го издиша, като се опита да го изкара през носа на две тънки струйки като дихание на дракон.

Алисън я беше научила как става. Алисън можеше да прави кръгчета от цигарен дим, големи кръгли пръстени, които се понасяха във въздуха като призрачни поздрави. И Джесика се беше опитвала, но не му беше хванала цаката все още.

По дяволите, тя беше достатъчно голяма, за да пуши. Пушеше на верандата, когато онова ченге се появи. Беше я забелязал, сигурна бе, но не му направи особено впечатление. Нищо не й каза, не каза и на майка й, иначе щеше да разбере по време на малкия им разговор преди майка й да си легне. Вместо това той беше разговарял с нея като с възрастна, беше я поздравил и я беше попитал как се чувства. После беше взел баскетболната топка и беше започнал да цели коша, като я подканваше и тя да се включи в играта — която тя загуби с две точки. Докато играеха, си бяха говорили като най-обикновени хора, не бяха споменали наркотиците или че нещо не е наред, говориха за съвсем нормални неща, като времето и баскетбола и приятелите й.

Не както майка й разговаряше с нея: Имаш наказание да не излизаш. Под полицейско наблюдение си. Трябва да внимаваш. Моля те, моля те, не взимай наркотици.

Истински ад. Майка й се отнасяше с нея като с бебе. Тя просто не можеше да се примири с това. А и диабетът още повече усложняваше положението. Откакто бяха открили причината за неразположенията й, тя и до банята не можеше да отиде, без да се натъкне на майка си.

Взе ли си инсулина? Направи ли си кръвна проба? Знаеш, че не трябва да ядеш това. Трябва да правиш повече упражнения. Ако не се грижиш за себе си, ще умреш.

Е, добре де, майка й всъщност никога не беше казвала това, последното. Но си го мислеше, през цялото време. Джесика беше сигурна, че е така.

Мисълта, че може да умре, я плашеше. Още не трябваше да мисли за смъртта. Тя беше млада, просто едно хлапе. Старите хора се притесняваха от смъртта. Не хлапета като нея.

Веднъж приятелите й откриха, че е болна от диабет, и започнаха да се отнасят с нея по-различно. Трябва ли да ядеш това, Джесика? Джесика не може да направи това, тя е болна? Джесика, дали ще умреш?

Навсякъде около нея говореха все за смърт. Всеки път, след като разберяха, че е болна, започваха да се отнасят с нея сякаш смятаха, че ще умира.

Тя просто искаше да се държат с нея като с всички останали. Тя смяташе, че Ръсти не знае за диабета. Той не се държеше сякаш знае. Отнасяше се с нея като с напълно нормално момиче, дори сякаш я харесваше. Ръсти беше толкова страхотен… Само като си помислеше за него и се разтапяше. Беше висок, със здраво тяло и широки рамене, тъмнокафява коса с лек червеникав оттенък, откъдето идваше и прякорът му, и истински светлосини очи. Той беше първа година в гимназията, имаше шофьорска книжка и собствена кола и беше в баскетболния отбор. Беки също го харесваше, като че ли и Алисън. Мади познаваше една бивша негова приятелка, с която бил скъсал миналата година, и тя била казала, че ако искаш да му станеш гадже, трябва да спиш с него.

Тя веднага би легнала с Ръсти.

Макар й да знаеше, че майка й ще умре, ако научи. Майка й смяташе, че тя е още девствена. Но вече не беше. Беше спала с Дрю Кенеди в къщичката на дървото в задния двор на Кристи О’Конъл два пъти миналото лято. И двата пъти се беше измъкнала от къщи, след като майка й си беше легнала. Тя и приятелите й често правеха това, защото родителите им бяха безнадеждни в опитите си завинаги да ги запазят бебета и да не им позволят никога да пораснат.

Сексът не беше всичко онова, което Кристи и Морис, двете й стари и най-добри приятелки, й бяха описали, че е. Поне сексът с Дрю не беше. Истината беше, че я беше боляло, че беше странно и притеснително и съвсем тъпо. Като си спомняше, и й се отщяваше да вижда Дрю. Може би защото той беше само на петнадесет и не знаеше какво точно прави. Макар че тя всъщност никога не го беше искала истински така, както искаше Ръсти.

Ръсти беше на седемнадесет. Той не беше хлапе като Дрю. Сексът с него щеше да е различен. Алисън, Беки, Мади и Джена така казваха.

Тя обаче не беше глупава. Беше се подготвила. Кристи беше откраднала една опаковка от хапчетата против забременяване на майка си и преди случката с Дрю й беше дала шест. Ако искаше да спи с него повече от шест пъти, по-нататък да се оправя сама, така й беше казала Кристи. Досега Джесика беше използвала само две, за Дрю. Тя се беше замислила откъде ще вземе още, след като тези свършат, защото тя и Кристи вече не бяха приятелки. Това, което повече я притесняваше, беше, че хапчетата против забременяване можеха да имат някакво отражение върху диабета, да си взаимодействат с инсулина или нещо такова. Трябваше да се консултира с лекаря за всяко лекарство, което й се налага да взима с рецепта, а противозачатъчните се изписваха с рецепта. Но ако му кажеше, той вероятно щеше да каже на майка й и с нея наистина беше свършено.

Тя вече беше решила да си продължава да взима хапчетата, когато имаше нужда, и да се надява, че нищо няма да й се случи.

Досега нищо не се беше случило, освен слабото кървене.

Сексът не беше забранен за хората, болни от диабет. Нали и те трябваше да взимат противозачатъчни? Никой не беше умрял, значи нямаше смисъл да се тревожи.

Бони, шотландският териер, който живееше през две къщи, изведнъж започна да лае и прекъсна мислите й. Джафканията на кучето бяха толкова силни и толкова яростни, че почти напълно заглушиха нежната музика на нощния вятър. Господи, толкова ли не можеше това семейство Уелч да запомни, че трябва вечер да си прибира кучето. Скоро някой сигурно щеше да се обади в полицията.

Вероятно някаква лисица се мотаеше наоколо или някоя сърна — от време на време се появяваха в Бексли. Джесика намокри с плюнка върха на цигарата си, за да я изгаси, и я метна през парапета в големия картопов храст до стълбите. Майка й никога нямаше да намери там фаса, дори след хиляда години. Картоповият храст си растеше пред верандата, откакто го помнеше, дори отпреди тяхното идване и никой не се занимаваше с него. Нямаше никаква причина точно майка й да го направи някога.

Майка й не си падаше по градинарството. Нямаше никакъв усет към него. Не можеше дори стайно растение да отгледа. Всяко цвете и растение вътре в къщата беше изкуствено.

Тя погледна по посока на къщата на Уелч, за да види дали може да разбере какво беше разлаяло Бони. Нощта беше тъмна, толкова тъмна, че едва виждаше къде свършва собственият им двор. Там, откъдето наблюдаваше, сводът, образуван от клоните на дърветата, закриваше повечето от звездите и луната и хвърляше огромни безформени, играещи сенки, които неочаквано превръщаха любимия й преден двор в непознато и чуждо място.

Джесика замръзна на люлката. Там имаше нещо — някой — стоеше в тъмнината до желязната пейка под големия дъб в средата на двора. Движещите се сенки й позволиха само веднъж да го зърне, преди отново да го погълнат, каквото и да беше то.

Приличаше на човек. Или на куче, на изправен на задните си крака елен. Или на нещо много, много странно — и съвсем на неподходящо място.

Тя изпитваше ужасяващото чувство, че нечии невидими очи я наблюдават. Космите по врата й настръхнаха.

Тя светкавично скочи от люлката, хукна към вратата, влезе вътре и заключи след себе си. Дълго стоя там с ръка върху дръжката на вратата, докато овладее разтуптяното си сърце и учестеното си дишане.

Беше глупаво от нейна страна. Кой — или какво — можеше да стои в двора им по това време на нощта? Сигурно беше някой елен, ако изобщо беше имало нещо. Някой мъжкар с големи рога. Определено не можеше да бъде нещото, на което най-много приличаше — човек.

Дали?

Трепереща, Джесика отново провери дали добре е заключена вратата, после забърза нагоре по стълбите към спалнята на майка си. Внимателно затвори и заключи вратата на стаята след себе си. Майка й спеше от лявата страна на леглото по-близо до будилника, обърната на дясната си страна в полуембрионално положение, както почти винаги спеше. Джесика почти можеше да различи положението на тялото й на неоновата светлина от часовника. Достатъчно й беше да чуе равномерното й дишане, за да се почувства в безопасност. Опитвайки се да не вдига никакъв шум, Джесика се промъкна в леглото до нея, както правеше, когато още беше болно или изплашено малко момиченце. Неспособна сама да си помогне, тя изпитваше нужда от успокоителната прегръдка на майка си и се притисна с лице към гърба й, като лъжиците в чекмеджето.

— Джес? — Гласът на майка й звучеше сънено.

— Мммммм.

— Някакъв кошмар?

— Ъхъмммм. — Ако й кажеше истината, трябваше да й обяснява и какво е правила вън на верандата посред нощ. Идеята не беше добра.

— Добре ли си сега?

— Да.

— Добре. Заспивай.

— Добре. Лека нощ, мамо.

— Лека нощ, мила. Обичам те.

— И аз те обичам — избъбри Джесика и се сгуши по-близо. Равномерното дишане на майка й, й подсказа, че тя отново е заспала. Но мина доста време, докато Джесика се почувства достатъчно спокойна дори за да затвори очи.

14.

Отделът, където работеха, основно използван за офис, беше целият в сиво: светлосиви бетонови стени, напръскани сиви плочки на пода, тъмносиви метални бюра със сребристо блестящи крака. Дори пластмасовите столове до бюрата изглеждаха сиви от времето и дългата употреба, въпреки че оригиналният им цвят беше мръснобяло. Единствено столовете на полицейските служители бяха друг цвят: тапицирани с черна изкуствена материя. По принцип този тип столове бяха удобни, лесно се въртяха и променяха положението си и се движеха на колелца.

Тони Марино заемаше един такъв стол, леко изкривен назад, тъй като той се беше облегнал със сключени зад тила ръце и загледан замислено в светещия екран на компютъра пред него. В горния десен ъгъл на екрана се появи изображението на един оплешивяващ мъж на средна възраст, облечен в оранжева затворническа униформа: Лин Вос. Тони добре познаваше този човек, всъщност той беше помогнал да го заловят.

Не че това беше оправило нещата. Вос беше получил доживотна присъда за убийство плюс двадесет и пет години като главен организатор на един наркоканал. Той все още поддържаше проклетия наркоканал дори от федералния затвор, където пребиваваше, ако Тони не бъркаше.

— Хей, приятел, как така тази вечер не си някъде навън с брат си, а? — Дарил Уитърс влезе откъм приемната, бутайки някакъв мършав дребен бял човек с белезници пред себе си.

Полицай под прикритие, Дарил беше висок, атлетичен и черен. През последните две седмици той разследваше престъпленията, станали из града, като обикаляше мъжките тоалетни из местните паркове, което беше най-противната за всеки задача. Тази вечер беше нахлузил тъмносиня плетена шапка ниско над очите си, скъсани дънки и мръсно, старо военно яке. Вече беше минало полунощ и ненормалниците вилнееха на воля навън. През последния час непрекъснато водеха по някой.

— Тръгваме — отвърна Тони, докато Дарил тласна задържания към един от пластмасовите столове, откопча едната от белезниците с бързо завъртане на ключето и точно толкова бързо я щракна отново около металния пръстен, фиксиран отстрани на бюрото му. Така задържаният бе закопчан с белезниците за бюрото.

— Мой човек, правиш голяма грешка! — запротестира задържаният, гледайки напрегнато Дарил. — Нищо лошо не правех, само исках да се изпикая. Имам проблем с простатата, разбираш ли…

— Абсолютно не искам да слушам за простатата ти — сряза го Дарил, сядайки зад бюрото си и включвайки компютъра.

— Ама аз само пикаех, на никого не съм се показвал; много време ми отнема и…

— Виж какво, ако кажеш още нещо от тоя род, и ще те вкарам в затвора първо за убийство, Бог ми е свидетел.

— Не можеш да направиш това! Казвам ти, просто пикаех.

— По дяволите! Мразя тая работа — оплака се Дарил и погледна към Тони, докато арестуваният продължаваше да обяснява в мъчителни подробности ситуацията.

— Чуй какво ти говори тоя, Дарил, може и да научиш нещо — каза Тони с невесела усмивка. Дарил му хвърли един поглед и започна да печата глупостите на задържания.

— Уитърс, имаш ли нещо? — Капитан Сандифър подаде глава от офиса си, за да види какво става. Офисът му беше в дъното на отдела, целият остъклен и със спуснати сиви щори.

— Още един случай на ексхибиционизъм — отвърна му Уитърс.

— Аз просто пикаех, — отново започна да протестира задържаният.

Сандифър погледна към Тони, направи крива физиономия и се прибра в стаята си.

— Готов ли си да тръгваме? — Дом най-сетне се появи от тоалетната.

— Да. — Тони записа файла, изключи компютъра и стана. — С какво все пак те нахрани тази вечер Джени?

Дом вече три пъти беше ходил до тоалетната през последните два часа.

— Не искам да говоря за това — поклати глава Дом, когато двамата се отправиха към вратата. — Обичам тази жена, но никак не може да готви свястно.

Тони се засмя.

— Не ме ли беше поканил на вечеря утре? Предполагам, няма да успея да дойда.

— Хей, момчета, измъкнахте ли нещо от онова момиче, с което си имахте работа снощи? — Сандифър отново подаде глава през вратата да ги попита.

Тони и Дом спряха едновременно. Тони поклати глава.

— Тя няма да ни бъде от полза. Нищо не знае.

Сандифър кимна и се прибра.

— Прекалено много се церемониш с това хлапе — промърмори Дом, когато излязоха от полицейското управление и се отправиха към паркинга. — Имаме всички основания да я задържим.

— Да, знам. — Тони сви рамене. — Тя е просто едно хлапе. По дяволите, ако се опитаме, можем да опандизим половината хлапета в града. По-добре ще е да се заемем с големите акули.

— Като Вос?

— Да, като Вос.

— Майка й е доста привлекателна, нали? — вметна Дом през смях, а след това, преди още Тони да му отговори, се вмъкна на мястото на шофьора в синьото камаро.

15.

Беше срядата на следващата седмица. Грейс се обади вкъщи точно в три и половина следобед, както правеше всеки ден след училище, откакто Джесика беше наказана да не излиза, за да се увери, че си е у дома.

— Поправителен дом на съдия Харт за млади момичета с отклонения от поведението — отговори на телефона Джесика с троснат глас. Разбира се, телефонният секретар до телефона вече беше регистрирал, че обаждането е от майка й.

— Добър ден, Съкилийник номер едно — откликна на острото изречение Грейс, без да й се развали настроението. — Изяде ли си закуската?

— Да.

— Направи ли кръвната проба?

— Да.

— Добре. Как мина училището?

— О, просто чудесно — осведоми я дъщеря й с престорено сладникав тон. — Никой вече не говори с мен, но няма значение. Харесва ми да съм най-смотаното момиче в цялото училище.

Грейс се засмя.

— Никак не е смешно, майко.

— Какви домашни имаш? — продължи Грейс, решена да не се поддава на недоволното мърморене на Джесика. Ако готината компания вече не я приемаше, Грейс със сигурност въобще нямаше да се оплаква.

— По алгебра. По испански. И да прочета един разказ по английски.

— По-добре се захващай за работа.

— Разбира се, мамо. Сериозно. Вече всички ме мразят. Мислят, че съм изпортила някои от съучениците си на ченгетата.

— Но, Джесика, защо трябва да мислят така?

— Защото цялото училище знае, че са ме хванали да купувам трева и нищо не се случи. Мислят, че понеже си съдия, си направила някаква договорка с полицията.

— Джесика, но това е нелепо! Нямам чак такова влияние.

— Мамо, те така мислят. Мразят ме, наистина. Днес даже някой ме проследи от училище до вкъщи.

— Какво?

— Истината ти казвам, кълна се! През целия път до вкъщи чувствах как някой върви след мен. Непрекъснато се оглеждах назад, но всъщност не видях точно някой. Имам предвид, че имаше разни хора на улицата, но не мога да кажа кой от тях ме следеше. Обаче през цялото време ме наблюдаваше някой. Усещах го. Кожата ми настръхна. Разбира се, бях съвсем сама, защото никой от приятелите ми и мъртъв не можеш го накара да върви сега редом с мен, което беше още по-ужасно. Наистина си изкарах акъла, мамо…

— О, Джес, сигурна ли си, че не си въобразяваш? — Развихреното въображение на Джесика, съчетано с неимоверно силното желание да накаже майка си за това, че нямаше да излиза цели три месеца, може би просто я бяха предизвикали да си измисли тази история, която знаеше, че ужасно много ще разтревожи Грейс.

— Кълна се в Господ. Тръпки ме побиха.

— Джесика… — Това беше предупреждение.

— Не ми вярваш. Като свърша убита някъде по пътя от училище за вкъщи, тогава ще видиш, че казвам истината.

Грейс си пое дълбоко въздух. Независимо дали наистина някой я беше проследил до вкъщи, или не, Джесика вярваше на това, което казваше. Грейс познаваше дъщеря си достатъчно добре, за да е сигурна в това.

— Линда там при теб ли е?

Линда беше студентката, която Грейс беше наела да стои следобед с Джесика. Повече никакви оставания вкъщи сама след училище, защото това означаваше твърде много време без надзор и възможност пак да се забърка в нещо.

— Долу е в хола и гледа някаква тъпа сапунена опера.

— Ти къде си?

— В моята стая.

— Вратите заключени ли са?

— Откъде да знам. Предполагам.

— Провери, след като приключим разговора. И си стой вкъщи.

Настъпи пауза. Даже и по телефона Грейс можеше да усети нарастващото безпокойство на Джесика.

— Сериозно ли говориш, мамо?

— Нали това искаш, Джес? Сега затваряй телефона, провери, за да си сигурна, че вратите са заключени, и не излизай навън. Напиши си домашните. Ако някой чука на вратата…

— Не пускай непознати вкъщи. Не съм петгодишна, знаеш нали?

— Ако нещо наистина странно ти направи впечатление, като например да видиш някой, който не познаваш, да се мотае наблизо или нещо подобно, обади се на 911.

— О, мамо, пак както обикновено преиграваш.

— Може би, и все пак…

— Знам. По-добре в безопасност, отколкото да съжаляваме. — Грейс си представи как Джесика подбелва очи.

— Точно така — съгласи се Грейс. — Дай ми да говоря с Линда, моля те.

— Тя е чак долу — запротестира Джесика.

— Няма значение. Трябва да говоря с нея. Дай ми я.

— Господи, майко, цяла напаст си. Чао.

— Чао — промърмори Грейс, но едва ли Джесика я чу. Едно силно Линда, на телефона! отекна в слушалката и замлъкна след малко.

След като най-накрая Линда дойде на телефона, Грейс говори с нея няколко минути, повтаряйки това, което беше казала и на Джесика за заключването на вратите и да не пускат никого вътре. После трябваше отново да се заема с работата си. Очакваха я още шест дела, преди да приключи за деня.

Целият останал следобед тя се притесняваше за Джесика. Дали някой, който смяташе, че е казала нещо на полицията, я беше взел на мушка? Дали не беше замесена в случката с наркотиците по-сериозно, отколкото Грейс си мислеше? Кой, ако беше истина, я следеше?

Какво в действителност беше станало? Неоспоримите факти не казваха много: бяха хванали Джесика да купува трева и не бяха завели дело срещу нея, тя самата беше преследвала някакъв непознат в собствения си двор същата нощ и беше намерила Господин Мечо да лежи на пътя. Всичко друго беше в сферата на догадките.

И все пак Грейс беше обезпокоена. Достатъчно обезпокоена, за да се обади на Тони Марино.

Когато той й позвъни, тя все още беше в съда. Когато го потърси след това, й отговори само пейджърът му. Шах и мат.

Но когато се прибра, колата му беше паркирана на пътеката пред къщата им. Тя веднага позна черната хонда. Обаче той не се виждаше никъде.

Присвивайки леко очи, Грейс паркира зад неговата кола, излезе от колата и се отправи към къщи.

Годзила я поздрави. Или по-скоро се чу едно ясно и шумно дрънчене на пластмасовата въртяща се клетка в антрето, когато тя влезе. По навик реши, че това беше Годзила в клетката си.

Въпреки високите токчета и тесния елегантен костюм Грейс пъргаво направи няколко крачки, за да заобиколи хамстера, който продължи да се клатушка към дневната. Вкусният аромат на печеното със зеленчуци месо, което тази сутрин беше сложила да се готви на бавен огън във фурната, й напомни, че е гладна. Този мирис, както и долавящият се смях и разговор я насочиха към кухнята.

Разбира се, Марино беше там, чувствайки се съвсем като у дома си. Беше се облегнал на барплота в средата, дъвчейки една ябълка, по дънки и запасана в тях тениска, а отгоре беше наметнал широка фланела в синьо и златисто.

Също както обикновено по дънки, Джесика седеше на високия стол зад бара, с разтворен пред себе си учебник по испански и един забравен молив върху бележника до книгата, с непредвидена в диетата й ябълка в ръка. Линда седеше на другия бар стол и се смееше.

— Здрасти, мамо! — Джесика махна с ябълка в ръка.

— Ваша Чест. — Тонът на Марино беше, поне на Грейс така й се стори, язвителен.

— Съдия Харт. — Линда звучеше леко нервно, сякаш да се смее по време на работа беше нещо, което вероятно работодателят й не би одобрил.

Три съвсем различни поздрава, поднесени по три съвсем различни начина. Три чифта очи, обърнати към нея, с три съвсем различни изражения.

— Здравей, малката ми! Линда. Детектив Марино. — Всеки следващ поздрав беше изразен с все по-ниска степен на приятелско чувство. Топлата й усмивка за Джесика (въпреки че беше забелязала ябълката веднага, тя реши да не прави от това голям въпрос) постепенно се стопи до директен и твърд поглед, когато очите й се спряха на Марино. В отговор на този поглед той повдигна вежди, но не каза нищо, като й предостави възможността тя да поведе разговора.

— О, господи, нима стана толкова часа? — Хвърляйки поглед към часовника над вратата на килера, Линда скочи и се приближи към Грейс. Тя беше привлекателна брюнетка със средна дължина коса и безупречно сериозно поведение. Днес беше облякла зелени болнични дрехи, последната модна приумица сред студентите в колежа. Още при първата им среща Грейс я хареса, Джесика също, което до голяма степен улесни ситуацията. Грейс знаеше, че рано или късно щеше да й се наложи да изслуша обвиненията на Джесика относно нейната надзирателка, но засега всичко беше наред.

— Трябва да тръгвам — продължи Линда, взимайки ловно зелената си раница от закачалката. — Имам занятия в седем.

— Довиждане, Линда! Благодаря за помощта по испански! — извика Джесика след Линда, която вече беше отворила вратата да си тръгва. Преди още да е излязла, Пол нахлу вътре, като едва не се блъсна в нея при бурното си влизане. Беше облечен с дънки и тъмночервена тениска с апликация на тигър отпред, късата му светла коса беше рошава, сините му очи палаво искряха. Почти веднага след него влезе Къртни, с прибрана на две свински опашчици руса коса, облечена в черна тениска с Мики Маус и клин на черно-бели точки.

— Здравей, лельо Грейс! Ядохме в Макдоналдс — каза тържествуващо Пол.

— Исках да вземем малко пържени картофки за теб и за Джесика, но мама каза, че не обичате такава вредна храна — бързо добави Къртни.

— Аз обичам, но майка ми не ми дава вече да ям такива работи — каза Джесика.

Точно в този момент Пол забеляза Годзила във въртящата се клетка, тъкмо когато нищо неподозиращото животно се опитваше с дрънчене да стигне от един ъгъл в кухнята до хола и дневната.

— Я гледай! — извика Пол и се втурна след устремения хамстер.

— Какво е това, какво е? — Къртни го последва веднага. — Пол, дай да видя!

— Годзила! — възкликна Джесика и се втурна след братовчедите си в опит да защити животинчето си.

— Господи — каза Джаки, появявайки се на задната врата с две малки торби от Макдоналдс в едната й ръка. Беше облечена в свободна дънкова блуза с избродирани отпред цветя и чифт черни ластични панталони. Краката й бяха обути в черни гуменки. — Какво става?

Очите й преминаха от Линда към Грейс, спряха за малко върху Марино и се отвориха широко.

— Здрасти, Джакс — поздрави Грейс сухо. — Хукнаха след хамстера на Джесика. Влизай.

— Аз тръгвам — каза Линда и излезе, сподирена от хор сбогувания.

— Пуснат ли е? Хамстерът? — Джаки влезе в кухнята, оставяйки вратата да се затвори след нея, и се приближи към Марино на бара, хвърляйки още един бърз поглед към Грейс. Тя пресилено потрепери. — От такива работи ме полазват тръпки.

— Почти. Той е във въртящата се клетка, което означава, че може свободно да обикаля из къщата. Това е детектив Тони Марино, Джаки. Сестра ми, Джаки Фостър.

— Здравейте — кимна Джаки, като остави торбите с храна на плота и му се усмихна.

Днес изглежда уморена, помисли си Грейс, забелязвайки леките сенки под очите на сестра си, които не се скриха въпреки широката й усмивка и бледата й кожа. Грейс отново изпита прилив на гняв към съпруга на Джаки за това, че не се старае да осигури на жена си и децата си по-добър живот.

— Приятно ми е да се запознаем — усмихна се в отговор Марино. Усмивката му, както и по-рано беше забелязала Грейс, беше наистина хубава.

Докато Марино гледаше някъде встрани, Грейс хвърли поглед към сестра си. Познаваха се толкова отдавна и толкова добре, че тя можеше със сигурност да каже какво си мислеше Джаки в този момент. Тя се притесняваше, че Грейс живее сама. Почти от приключването на бракоразводното дело преди десет години, Джаки се опитваше да я омъжи отново.

Какво по-хубаво имаше от това някой да те обича и да е до теб?

Не си и помисляй, Джакс, помисли си Грейс и се опита да предаде тази мисъл с поглед към сестра си.

Писък, трясък и тупурдия прекъснаха безсловесния разговор по средата.

— Тя ще ме убие!

Пол влетя в стаята, тичайки към майка си, а лицето му изразяваше комичен ужас.

— Кой? — Джаки прегърна Пол, който прелетя последните няколко крачки, за да се скрие в прегръдката й.

— Джесика! Тя ще ме убие! Ще ми скъса главата и ще даде тялото ми на червеите! Ще ми изтръгне сърцето! Не я оставяй да ме убие, не я оставяй да ме убие!

Склонността на Пол да драматизира нещата беше добре позната в семейството. Марино обаче изглеждаше стреснат.

— Мамо, помощ! — Този път беше Джесика от другата стая.

Къртни повтори:

— Помощ! Помощ!

— Какво си направил? — гласът на Джаки, когато се обърна към сина си, беше студен.

— Само ритнах онази тъпа стара топка…

Грейс не чу останалата част от обясненията на Пол, тъй като забързано се отправи към хола, за да помогне на Джесика.

Джесика и Къртни бяха на колене. И двете бяха повдигнали срещуположните краища на покривката на дивана и се взираха в тъмнината отдолу. Половината клетка лежеше катурната на средата на ориенталския килим. Другата половина се беше захлупила до стената.

— О, боже — изохка Грейс, като веднага разбра какво се беше случило.

— Годзила е под дивана. — Джесика говореше припряно. — Мамо, отиди от страната на Къртни. Не му разрешавай да се измъкне. Ето го, идва!

Чу се писък. Къртни също извика и се хвърли назад от дивана, защото явно хамстерът се беше насочил в посока към нея. Покривката на дивана от нейната страна падна.

— Ще избяга! Ще избяга! Мамо, дръж го! Ето го там!

Джесика скочи на крака тъкмо когато една малка, кръгла и пухкава топка се втурна като златистобяла светкавица изпод дивана право към сините кожени обувки на Грейс, устремена с всичка сила към библиотечния шкаф до отсрещната стена. Без да може да се овладее, Грейс отскочи назад.

— О, боже, мразя да правя това! Джес, той не хапе, нали? — Въпреки ропота и протестите си Грейс обичаше Годзила в клетката, но не беше много очарована, когато беше на свобода. Сега тя си възвърна самообладанието, замахна да го хване, но не успя. Хамстерът продължи бесния си бяг към свободата.

— Хвани го, мамо! Хвани го!

Окуражавана от виковете на Джесика, наведена почти на две, Грейс затича след гризача, опитвайки се да сграбчи бързото малко същество, което поне пет-шест пъти й убягна, шмугвайки се под или зад масата, дървения люлеещ се стол и един зелен цветарник с изкуствено растение.

— Аз ще го хвана, лельо Грейс! — С протегнати ръце Къртни й се притече на помощ, хвърляйки се към хамстера, когато той изскочи иззад цветарника. Чу се глухо тупване, когато главата й посрещна ръба на библиотечния шкаф. Тя падна, надавайки вик, и сложи ръка на ударената си глава.

— Насочи го към мен, мамо! Аз ще го хвана! Дай го към мен!

Сега Джесика беше застанала до нея, на четири крака, опитвайки се да сграбчи хамстера, съпровождана от хленченето на Къртни, която в разгара на преследването остана пренебрегната. Джес не успя и Годзила отново се насочи към Грейс, като предизвика нови викове и инструкции от страна на Джесика.

— О, Джес, мразя да правя това! — започна да се оплаква Грейс, но въпреки това последва съветите на дъщеря си, пъхна и подложи и двете си ръце, за да блокира пътя на хамстера към мястото, където щеше да бъде в безопасност — зад библиотеката. Обаче, вместо да се върне обратно към Джесика, както се очакваше, хамстерът продължи към Грейс. Грейс събра всичкия си кураж, сграбчи го и вдигна във въздуха малкото топло и гърчещо се в дланите й телце, като внимаваше да не го рани. После той я ухапа.

— Мамо, ти го хвана! Хвана го! Изпусна го!

— Ухапа ме! — Грейс пъхна ранения си показалец в устата и погледна към изчезващото животинче.

— Мамо, ти го пусна! Дръж го, Къртни! Мамо, ти го беше хванала! Как можа да го пуснеш?

— Ухапа ме!

— Зъбите му са съвсем малки, не боли от тях! Мен толкова пъти ме е хапал. Спри, Пол!

Последното изречение Джесика изкрещя с всичка сила в отговор на появяването на братовчед й и опита му да се намеси в преследването — въоръжен с една обърната празна тенджера, която успя да захлупи точно върху Годзила.

Хамстерът изцвърча веднъж и замлъкна.

— Не, Пол. Рани го! Махай се! Ти малък… — Джесика избута Пол настрани. Тя така силно го тласна, че той полетя на заден ход към големия телевизор до стената, но за облекчение на Грейс не успя да се блъсне в него. Джесика междувременно беше коленичила до преобърнатата тенджера. Въпреки яростта й фактът си оставаше, че колкото и груб метод да беше използвал, Пол беше успял да хване неговия човек, т.е. хамстера — жив или мъртъв.

При тази мисъл Грейс потрепери.

Джесика внимателно повдигна единия край на тенджерата съвсем малко над килима и надникна отдолу. После я захлупи отново.

— Донеси ми клетката на Годзила, Къртни.

От това Грейс си направи извода, че хамстерът е жив. Къртни изтича и подаде на Джесика двете счупени парчета. Джесика се огледа наоколо, хвърляйки злобен поглед към двамата си братовчеди.

— Мамо, когато ти кажа, вдигаш тенджерата.

Грейс мина от страната на Джесика, наведе се надолу и хвана с две ръце хладното алуминиево дъно на тенджерата.

— Сега! — каза Джесика и Грейс вдигна тенджерата. Джесика захлупи Годзила с половината клетка, която изглеждаше зашеметена. После тя я пое и завинти другата половина на клетката към основата. Беше успяла да го хване.

— Ранен ли е? — попита Пол.

Джесика впери поглед в братовчед си. Преди да успее да каже каквото и да било, Грейс се намеси, като обви с ръка раменете му.

— Не мисля. Джес, иди да сложиш Годзила обратно в клетката. Джаки, нали беше донесла нещо от Макдоналдс! Какво ще кажеш да нахраним тези деца, а?

Тя вдигна поглед и видя сестра си и Марино да стоят в рамката на вратата между кухнята и хола. Закрила уста с ръка, превита на две, Джаки се тресеше от смях. Марино, макар и по-сдържано, се беше ухилил до уши.

16.

Изправяйки се, Грейс моментално осъзна, че има бримка на чорапогащника. И то не просто една бримка, а цяла мрежа, която започваше от огромна дупка на дясното коляно и се спускаше надолу към многото малки свързани дупки чак до глезена. През раздрания й тъмносин копринен чорап голата кожа прозираше почти по цялата дължина на прасеца. И за да бъде унижението съвсем пълно, лицето й се беше зачервило, косата се беше разрошила и се беше изпотила.

Да не се сеща и за кървящия показалец, който пулсираше и туптеше болезнено.

Съвсем далеч от онзи изпълнен с достойнство образ, който искаше да демонстрира пред Марино.

— Миличкото ми… — Утешавайки Годзила, Джесика мина покрай майка си и двамата, застанали на вратата, и тръгна по стълбите, като внимателно носеше клетката с хамстера в ръце.

— Не разбирам защо не му вземеш на това дете едно истинско домашно животно — каза Джаки с полутих глас, за да не я чуе Джесика. — Това нещо е отвратително. Прилича на плъх без опашка.

— Годзила е истинско домашно животно — стрелна я Грейс, поемайки си вътрешно дълбоко дъх и успявайки да отговори достатъчно спокойно. Като се огледа наоколо за Къртни, тя подбра и двете деца пред себе си. — Хайде да отидем в кухнята, деца. Джакс, ако смяташ да ги нахраниш, по-добре не се помайвай. Храната, която си донесла, изстива. Детектив Марино, съжалявам, че ви накарах да чакате толкова дълго. Искам да поговоря с вас за минута.

— Няма проблем — отвърна той. Усмивката беше изчезнала от лицето му, но в очите му още се четеше смях. — Винаги съм се чудил кой е най-ефикасният начин да уловиш хамстер, който се опитва да избяга. Сега вече знам: мяташ една тенджера върху него. Ако не улучиш и стане като размазана пица на пътя, значи си го хванал. Ще запомня това.

Въпреки че Грейс не му каза о, я млъквай, както й се искаше, погледът й говореше същото.

— Добре, деца, хайде да ядем. — Джаки отиде обратно в кухнята, следвана от Марино, а най-отзад идваха Грейс и децата.

Докато Джаки приготвяше яденето за децата, Грейс взе една хартиена кърпа от рулото до мивката, намокри я, изстиска я и я уви около ранения си пръст. После двамата с Марино излязоха на верандата. Това беше единственото място, където тя се чувстваше достатъчно спокойна, че никой няма да я притеснява.

— Сестра ви наблизо ли живее? — попита Марино, когато мрежестата врата се затвори след него.

— В Уайтхол.

Град Кълъмбъс всъщност представляваше конгломерат от по-малки градчета, всяко със свой собствен облик. Бексли, Уортингтън и Апър Арлингтън бяха богаташките квартали. Близкият Уайтхол беше от работническите, с малки, почти само едноетажни къщи, наблъскани една в друга. Даже имаше такъв виц: Уайтхол беше там, където живее прислугата на Бексли.

— О? — Марино повдигна вежди, когато се сети къде беше този район.

Грейс предпочиташе да не разисква живота на сестра си. Че Джаки беше решила да не завърши колежа, че не беше случила в брака и като прибавим и двете деца, които беше родила още на двадесет, и които обичаше, но нямаше възможност да издържа — всичко това изобщо не му влизаше в работата на този мъж.

— Исках да поговорим за Джесика.

Грейс застана на парапета и за миг погледът й отскочи встрани от него. Скоро щеше да се здрачи. Лавандуловосини сенки пробягваха по двора, поглъщайки ясните цветове и форми на следобеда. Дъхът на идващата есен се усещаше навсякъде. Хладният порив на вятъра прошумя в останалите по клоните на дъбовете, брястовете и брезите златисточервени листа, като завъртя и разпръсна още няколко по земята. На запад тъмни виолетови облаци се трупаха на хоризонта и вещаеха дъжд преди зазоряване. Дъждът се усещаше и в тежкия и влажен въздух. В отдалечения край на верандата люлката бавно се поклащаше напред-назад на веригата, сякаш люлееше нечие невидимо присъствие. Висулката, окачена зад люлката, оксидирана медна дрънкулка с дългоопашат петел и пет тънки метални тръбички, висящи от ноктите му, подрънкваше мелодично. Все още зелените листа на стария картопов храст до стълбището шумоляха в унисон. Един зелен форд експлорър мина по улицата със запалени фарове, зави вляво към къщата на Тейлърови при разклона на пътя и изчезна зад редицата високи хвойнови храсти, които разделяха двора им от този на семейство Уелч.

— Тя мисли, че днес някой я е проследил от училище до вкъщи. — Грейс скръсти ръце на гърдите си и го погледна право в очите. — Казва, че никой от съучениците й не говори с нея. Знаят, че е била хваната с марихуана и че не е имало обвинение. Тя смята, че те мислят, че причината, поради която не е била арестувана, е, че е съдействала на полицията в разследването на канала за наркотици.

— Значи те мислят, че тя ни съдейства, така ли? — Той стоеше с леко разкрачени крака, пъхнал ръце в предните джобове на дънките си. Изобщо изглеждаше твърде небрежен, звучеше твърде небрежно, което никак не успокояваше Грейс.

— Да, така мислят — рече тя натъртено. — И тъй като не съм толкова глупава, осъзнавам, че предния път, когато бяхте тук, сте успели да измъкнете имената на приятелите й от нея самата. Искам да знаете, че знам това. Искам също така да знаете, че считам, че излагате дъщеря ми на опасност, като я използвате по този начин, и че няма да позволя това.

— Да ми каже имената на приятелите си е съвсем безобидно, не мислите ли? Тя просто спомена някои от тях в разговора между другото, както би го направила и ако говореше с някой друг. Между другото, проверих хлапетата, чиито имена ми спомена. Компанията й се състои от доста сериозни наркомани, но тя не прилича на тях — засега.

— О, боже… — Грейс повдигна ръка към гърлото си. — Слушайте, не искам тя да е част от всичко това. Тя е добро дете. Наистина. Тя просто… точно сега иска да е страхотна. Такъв е изразът. Говорих с нея. Вече не се среща с тях. Мисля, че разбира колко опасна е цялата тази работа. Искам да я не я забърквате. Искам да я оставите на мира.

— Ваша Чест, вие ми се обадихте днес. Изобщо бях престанал да се занимавам с дъщеря ви.

— Тя казва, че днес някой я е проследил от училище до вкъщи. — Грейс отпусна гърлото си и отново скръсти ръце на гърдите си. — Това ме плаши. Нима в Хеброн нещата са отишли толкова далеч и нима това е възможно? Възможно ли е тя да е изкупителната жертва, защото някой смята, че ги е издала?

Той повдигна рамене.

— Всичко е възможно, но не виждам защо някой ще мисли това. По-скоро бих предположил, че Джесика е набедена за доносница, просто защото не беше арестувана, след като е била заловена с наркотика. Много често пускаме такива като нея само с предупреждение към тях и родителите им, ако им се случва за първи път и количеството не е голямо. Вярвате ли, че казва истината? Обича ли да си измисля?

— Да не искате да кажете, че може да лъже за такова нещо? Не ме е излъгала. Мога да разбера кога наистина е разтревожена от нещо, а този път е така. Дали може да си е въобразила? Вероятно. Но това, което ме притеснява, е, че сигурно е истина.

Той я слушаше, мълчаливо загледан в нея.

— Не мисля, че имате основания да се тревожите. Почти съм готов да се обзаложа, че си въобразява. Сигурно прекалено много се впечатлява от факта, че съучениците й в училище се отнасят така подло към нея.

Това, разбира се, също беше възможно. Твърде възможно. Но Грейс не можеше да се отърси от безпокойството, което я беше обзело, откакто Джесика й беше казала, че някой я бил следил до дома им. Интуиция ли, шесто чувство ли, както и да го наречем, но тя просто чувстваше, че нещо не е наред.

Обаче какво можеше да каже? Какво всъщност очакваше тя от него да направи? Да напише бележка, която дъщеря й да покаже на приятелите си, и те да прочетат, че Джесика не работи за полицията, за да я оставят намира?

Трябваше да гледа реално на нещата.

— Ако чуете или откриете нещо, което я заплашва…

— Повярвайте ми, ще я защитим, а вас веднага ще уведомим.

Грейс предположи, че това би трябвало да я успокои.

— Благодаря — изрече тя почти неохотно.

— Няма защо. — После той се размърда, отправяйки се към стъпалата на верандата. — По-добре да тръгвам. Става късно. Ако имате някакви други притеснения, обадете ми се.

— Добре — кимна Грейс толкова мрачно, че той чак се разсмя.

Когато си тръгна, подкарвайки колата си на заден по пътеката и отправяйки се на изток към булевард Йистлънд, тя се обърна и влезе обратно в къщата.

Джаки седеше сама в кухнята. От звука на телевизора, който не беше пуснат, когато тя излезе на верандата, Грейс се досети, че Къртни и Пол са в хола. Джесика не се виждаше никъде наоколо. При такова нашествие от страна на братовчедите й никак не беше чудно, че беше решила да остане в стаята си.

— Къде го намери това толкова хубаво ченге? — попита я Джаки с настойчив поглед, като видя, че Грейс вече е сама.

Усещайки болезнена нужда да сподели трупащите се притеснения с някого, Грейс беше готова да й разкаже какъв точно беше Марино, как се бяха запознали и защо беше дошъл у тях тази вечер. След това, поглеждайки сестра си, тя реши да не го прави. Джаки си имаше достатъчно свои проблеми. Нямаше нужда да я товари още повече и да я кара да се притеснява. Тя обичаше Джесика, точно както Грейс обичаше Пол и Къртни, колкото и шумни и палави да бяха. Освен това Грейс не искаше да казва нищо толкова лошо за Джесика на нейната любяща леля. Като това, че се беше измъкнала посред нощ от къщи, че я бяха намерили пияна и я бяха хванали да си купува марихуана.

Заради Джесика. Защото Грейс не можеше да понесе някой, дори собствената й сестра, да има лошо мнение за Джесика.

И освен това, ако трябваше да бъде честна, защото Джаки смяташе, че тя, Грейс, беше безупречна майка. Грейс не искаше да разруши представата на сестра си за себе си, колкото и нереална да беше тя.

— Не ми е приятел. Той е полицейски служител, когото исках да попитам за един случай, но не успях да хвана през работно време. Трябваше да отговори на някои въпроси. Тръгна си — обясни Грейс и се отправи към стълбите. Все пак обяснението й не беше съвсем далеч от истината. Тя просто пропусна да спомене, че в случая беше въвлечена и Джесика. — Има печено с картофи и моркови във фурната, както и кифлички от хлебарницата в кутията за хляб. Ако сложиш масата, аз отивам да се преоблека и да повикам Джесика и можем да вечеряме.

17.

Когато Грейс се върна долу, облечена в някакъв стар тъмносив анцуг и чорапи на краката, Джесика беше вече в кухнята, а храната беше сервирана на масата. Трите вечеряха спокойно, като близки роднини, които се чувстват добре в компания един на друг и споделят и дребните подробности от деня си помежду си. Грейс разказа за някои от по-интересните си случаи в съдебната зала, Джаки описа лудориите на децата си и на тези от занималнята, където работеше, а Джесика говори за нещата в училище и здравето на Годзила. Грейс забеляза, че Джесика също нищо не спомена на Джаки за случката, в която се беше забъркала, за това, че съучениците й не й говорят, както и за чувството, че някой я беше следил.

Мълчанието на дъщеря й я накара да почувства, че е взела правилното решение да не споделя проблемите си с другите.

След като вечерята приключи, Джесика помогна да раздигнат масата. Когато Джаки и децата си тръгнаха, Грейс и Джесика излязоха да потичат, както обикновено правеха няколко дни в седмицата след храна.

Навън беше съвсем тъмно. В Бексли имаше само няколко улични лампи, и то само на най-натоварените кръстовища. Веднъж излезли от Спринг Хил Лейн, по която нямаше тротоари, те се опитваха да тичат по местата, където намереха такива. От двете страни на улиците бяха паркирани коли, камионетки и от време на време по някой мотоциклет. Небето беше покрито с тежка тъмна пелена от облаци, която напълно скриваше луната и звездите. Освен някой случаен човек, разхождащ кучето си, или някое бясно подкарало колелото си в обратната посока хлапе, което според Грейс се опитваше да изпревари времето и да се прибере навреме вкъщи, навън нямаше никой друг.

И все пак Грейс не забравяше за усещането на Джесика, че днес някой я беше проследил до дома или че тя самата миналата седмица беше преследвала някакъв непознат в двора си. Този път тя не се чувстваше така приятно, както друг път по време на съвместните им бягания. Беше обзета от почти постоянното желание да наднича зад храстите, зад паркиралите коли и кофите за боклук и да търси този, който вероятно се криеше там и ги наблюдаваше. Глупаво беше, разбира се, и внимаваше да не предаде на Джесика собственото си безпокойство.

Но глупаво или не, тя не успяваше напълно да го изхвърли от съзнанието си.

Рамо до рамо, разменяйки си съвсем повърхностни откъслечни изречения, те продължаваха да тичат от Спринг Хил Лейн нагоре по Белууд, пресякоха железопътната линия и се спуснаха надолу по Евъргрийн отново към Спринг Хил Лейн и се прибраха.

Бяха пробягали всичко на всичко разстояние от две мили. Обикновено тичането доставяше истинско удоволствие на Грейс, защото то беше нещо, което Джес и тя можеха да вършат заедно, без да изпадат в спорове или да се изнервят, както и поради истинското удоволствие, което изпитваше от това да е в компанията на дъщеря си. Тази вечер обаче, поради това, че беше неспокойна, то се оказа много по-трудно.

— Фюу! — задъхано изпъшка тя, пое си въздух и когато стигнаха до верандата, се отпусна в люлеещия се стол.

— Остаряваш, мамо — подкачи я весело Джесика. Джесика, най-добрата в баскетболния отбор за миналата година, изобщо не се беше изморила нито задъхала. После тя провря единия си крак през решетката на верандата и я използва като балетна стена, за да разтегне мускулите на краката си.

Имала ли съм и аз някога толкова енергия? — запита се Грейс, докато я гледаше.

— А, между другото, днес ни върнаха теста по испански. Имам деветдесет и три точки. Трябва да го подпишеш.

— Чудесно. С удоволствие ще го направя. Остави го на масата в кухнята и ще го подпиша, преди да си легна.

Джесика смени краката си.

— Мамо…

— Ъхъм?

— Как може да сте толкова различни с леля Джаки? Имам предвид, че сте сестри и тъй нататък. Винаги съм смятала, че сестрите много си приличат.

— Леля Джаки е много по-млада от мен — с цели осем години.

— Е, и? Какво значение има? Искам да кажа, като ви погледне двете човек: тя е дебела, ти си слаба. Ти наистина правиш успешна кариера, а тя — не. Ти не си случила с брака си и си се развела, а тя никога няма да го направи докато е жива. И на двете ни е пределно ясно.

Грейс за момент не каза нищо, а само бавно се залюля на стола напред-назад, докато обмисляше въпроса. Развявана от вятъра, висулката подрънкваше, люлката проскърцваше, а листата на картоповия храст тихо шумоляха. Свежият бриз действаше добре на загретите им тела. Джесика продължаваше да разтяга мускулите си на решетката. Гъвкавото й тяло се открояваше на светлината, идваща от антрето и кухнята, която струеше през прозорците на златни квадрати и се опълчваше на мрака.

— Джаки и аз сме имали съвсем различно детство, въпреки че сме сестри. Аз бях на четиринадесет — само година по-малка отколкото ти си сега — когато майка ми почина. Джаки беше на шест. Спомням си я на погребението в залата, мама лежеше там в ковчега, а тя се смееше и си играеше с братовчедите ни на нейната възраст. Тя не знаеше, не разбираше какво се беше случило, какво бяхме изгубили. Нямаше и година, когато татко се ожени повторно. Джаки и Дебора наистина се разбираха. Трябва да ти кажа, че Дебора беше добра с Джаки, отнасяше се с нея почти като със собствена дъщеря. Аз, от друга страна, мразех Дебора. Връщайки се назад, разбирам, че съм се отнасяла много лошо към нея, но тогава смятах, че трябва да остана на страната на майка си, бранейки мястото й в семейството, така да се каже, въпреки че си беше отишла. Това вбесяваше татко и ние двамата непрекъснато се карахме. Къщата ни беше като бойно поле, докато аз най-накрая заминах.

— За колежа?

— Да.

Джесика отпусна крака си и стъпи с двата крака на земята, изпъна колене и се наведе от кръста надолу, като опря целите длани на ръцете си на пода.

— От какво умря майка ти? — попита тя със слабо приглушен от наведеното положение, което беше заела, глас.

— Рак на яйчниците. — И до ден-днешен Грейс не можеше да мисли за това, без да изпита болка и мъка.

— Ужасно ли беше? Имам предвид за теб?

— Доста ужасно.

Истината беше, че направо я беше смазало. Смъртта на майка й беше настъпила бързо, неочаквано и брутално. Един януарски ден тя беше отишла на едно от онези рутинни посещения при лекаря. Шест месеца по-късно, изпълнени с безкрайни операции, терапии и часове страдание, тя почина. Слънцето угасна за Грейс и животът й сякаш пропадна, погълнат в някаква черна дупка, от която никога нямаше да има връщане назад.

— Но ти си го преодоляла…

— Преодолях го — усмихна се едва Грейс, тъжно и с любов към дъщеря си, съгласявайки се с такова грубо и опростено обобщение на нещата. — Всъщност започнах да го преодолявам едва когато те родих. Ти беше първото нещо, което обичах толкова силно, колкото майка си. От мига, в който се роди, те заобичах дори още повече. Повече от всичко на света.

Джесика се изпъна и се обърна да й се усмихне с ръце на кръста.

— И аз бях най-красивото на земята, нали?

— Ами…

— Ако ме обичаше толкова много, мамо, най-малкото, което можеш да направиш за мен, е да ми кажеш колко съм била хубава.

— Ти постепенно стана хубава — поколеба се Грейс. Джесика обичаше да й разказва колко дълго, слабо и грозно бебе с червена и сбръчкана кожа е била като малка. Крейг, по това време двадесет и две годишен идеалист, погледнал бебето си и избухнал в плач, отвратен от грозотата на новородената си дъщеря.

Крейг й беше разказвал това. За щастие Джесика го смяташе за забавно.

— Обичам те, мамо! — Джесика се наведе, целуна Грейс по бузата и протегна ръка. — Дай ми ключа. Ще си взема един душ.

— И аз ей сега идвам. Остави малко топла вода и за мен.

— Добре, ако имаш късмет.

Хлопването на вратата след нея показа, че се е отправила натам. Грейс продължи да се люлее напред-назад в боядисания в бяло плетен стол за известно време, загледана в тъмнината. Толкова много призраци я очакваха там, сенки от миналото, на които въпросите на Джесика бяха дали материя и форма. Призрачни образи, които тя с мъка си спомняше и в същото време не можеше никога да забрави…

— Мамо! — Грейс чу писъка на Джесика чак от горния етаж и през затворената врата. — Мамо!

Истински ужас звучеше в гласа на Джесика. Грейс скочи на крака, отвори със замах вратата, която Джесика беше оставила незаключена, и се втурна по коридора. Заметната само с една кърпа, Джесика вече стоеше в основата на стълбите, когато тя стигна при нея. Лицето й беше бяло като лист, а очите й бяха огромни.

— Мамо! Мамо! О, мили боже, мамо!

— Джес, какво има? — Грейс я хвана за ръката, оглеждайки я като обезумяла от горе до долу за някакви наранявания. Нищо не можеше да види. — Какво има?

— Стаята ми. — Джесика беше още мокра от банята. С ръката си Грейс усещаше кожата й студена като лед. — О, боже, мамо, стаята ми! Трябва да дойдеш да видиш!

18.

Полицаите Филип Питърс и Аарон Стайн бяха първите, които пристигнаха на местопроизшествието. Грейс заведе двамата млади униформени мъже на горния етаж в стаята на Джесика. Вече облечена с дънки и бяла спортна блуза, Джесика се качи с тях. Грейс с изненада осъзна, че изпитва страх да остане долу сама.

Розово-жълтата завивка с волани по краищата все още стоеше на леглото. Двете декоративни възглавници в комплект със завивката бяха подпрени на таблата откъм главата. Завесите бяха спуснати пред прозорците. Нощната лампа светеше. Освен дрехите, с които Джесика беше ходила да бяга, всичко друго в стаята си беше на обичайното място.

Джесика пъхна ръката си в ръката на Грейс, докато тя посочи пътя към банята.

Полицаите отвориха боядисаната в бяло облицована врата. Лампата в банята още светеше, хвърляйки ярка светлина върху малкото, розово-бяло пространство, където почти в триъгълник бяха разположени: душът, умивалникът и тоалетът. Парата от душа, който Джесика си беше взела, почти напълно се беше разнесла. Вратата на душ-кабината беше открехната.

Бялата порцеланова мивка беше разположена точно срещу душа. Над нея висеше правоъгълно шкафче за тоалетни принадлежности с огледална предна част. В горния си край огледалото беше сводесто. За да се огледаш в него и да се стигне до умивалника, трябваше да се влезе в банята и след това леко да се притвори вратата.

Полицай Стайн влезе първи, последван от полицай Питърс. Грейс и Джесика, хванати ръка за ръка, ги следваха.

Малката баня беше се изпълни от натъпкалите се вътре четирима души.

— Вижте — каза Грейс и посочи огледалото. — На огледалото.

На огледалната повърхност беше нарисувано грубото очертание на надгробна плоча. Джесика, гласеше надписът върху плочата, като Джесика беше изписано на горния ред, отдолу пишеше починала, а най-отдолу — Почивай в мир.

За рисунката беше използвано някакво масло, така че контурите си проличаваха чак когато парата от душа замъглеше огледалото и илюстрацията изпъкваше съвсем ясно. Сега, след като парата се беше почти разнесла, следите бяха избледнели, но все още личаха.

— Бяхме излезли да потичаме. Някой трябва да е влязъл в къщата, докато сме били навън, и го е написал — обясни Грейс.

Няколко мига полицаите просто гледаха в огледалото. После се спогледаха.

— Заключихте ли вратите, преди да излезете? — Обърна се полицай Стайн към Грейс.

— Да, разбира се.

— Ще огледаме прозорците и вратите за следи от насилствено влизане — обясни офицер Питърс. Той беше приятен на вид, около тридесетгодишен мъж, висок, слаб, с правилни черти и тютюневокафява коса. Полицай Стайн беше по-дребен, набит, с червеникав тен и къса руса коса.

— Който и да е бил, сигурно е влязъл през кухненската врата. Тя невинаги се заключва добре — каза Грейс.

— Ще проверим.

Четиримата заслизаха по стълбите. Докато полицаите оглеждаха наоколо, Грейс и Джесика чакаха в кухнята. След по-малко от десет минути двамата мъже отново се присъединиха към тях.

— Няма следи от влизане с взлом — погледна ги полицай Стайн, клатейки глава. — Можем да пуснем доклад.

— Искам да направите повече от пускането на един доклад — каза Грейс, използвайки всичкия си авторитет, стискайки здраво ръката на Джесика. — Искам да заловите този, който го е направил.

— Да, Ваша Чест. Ще направим всичко възможно, госпожо. — В гласа на полицай Стайн звучеше уважение.

На вратата се позвъни. Предполагайки кой може да бъде, Грейс побърза да отвори. Джесика веднага я последва и двамата полицаи тръгнаха след тях.

Грейс отвори вратата. Тони Марино я гледаше през мрежестата преграда. Зад него стоеше Доминик Марино. Грейс беше оставила съобщение на пейджъра на Тони Марино, преди да се обади на полицията в Бексли.

Срещайки погледа му през тънката черна мрежа, тя осъзна, че изключително се радва да го види. Той поне знаеше достатъчно, за да сглоби събитията, реши тя.

— Здравейте. — Тони Марино поздрави Грейс и посегна към дръжката на вратата, въпреки че Грейс вече я бутна, за да влязат. Той пристъпи навътре и Доминик го последва. И двамата погледнаха към полицаи Питърс и Стайн.

— Вие сте Фил Питърс, нали? — попита Тони.

— Точно така, детектив. Това е партньорът ми, Аарон Стайн.

— Доминик Марино — представи се Доминик и четиримата се ръкуваха. После погледът на Тони се отмести към Грейс.

— Какво ново?

— Някой е влизал в къщата, докато Джесика и аз бяхме навън да тичаме и е написал… — Грейс се поколеба, сещайки се за Джесика зад себе си. — … нещо много неприятно на огледалото в банята на Джесика.

— Смъртна заплаха — додаде Джесика с тих глас. Ръката й в десницата на Грейс беше съвсем студена.

— Смъртна заплаха? — Марино никак не звучеше скептично. Но тонът му почти предизвика гнева на Грейс.

— Елате горе и ще ви покажа — отвърна тя натъртено. Това, реши тя, до голяма степен беше станало по негова вина, въпреки че не искаше да го показва пред дъщеря си и останалите.

Следвана от Джесика, Грейс отново се заизкачва по стълбите. Тони, Доминик Марино и останалите двама полицаи я последваха.

Грейс едва можеше да си поеме въздух от присъствието на шест души в банята. Застанала точно зад Тони Марино и затисната от една страна от Джесика, тя бе обградена от мъже, всеки от които беше по-едър и по-висок от нея. По гуменки, за да види огледалото, тя трябваше да погледне над рамото на Тони, което беше на равнището на очите й. Като жена, която се гордееше, че може да запази самообладание, когато е необходимо, Грейс неочаквано и непривично се почувства женствено по-малка и това я смути.

— Няма следи от влизане с взлом, детектив. — Стайн реши да осведоми. — Вече проверихме.

— Съдия Харт ни каза, че ключалката на кухненската врата невинаги се затваря добре обаче. Някой може да е влязъл оттам — добави Питърс.

— Прилича на някакво масло — определи Доминик, навеждайки се по-близо към огледалото и докосвайки рисунката с въпросителен пръст. Той потри пръсти един в друг, проучвайки веществото. — Масло е, сигурен съм.

— Направете снимки. Вземете проба от маслото за тестване. После проверете за отпечатъци. Навсякъде в банята, дръжката на вратата в спалнята, кухненската врата и входната врата — нареди Тони на униформените полицаи. А на Грейс, която стоеше зад гърба му, каза през рамо: — Това може и да е някоя шега. Хайде да излезем оттук и да поговорим за това.

— Не мисля, че е шега — Грейс пое надолу по стълбите. Джесика все още стоеше увиснала на ръката й. Тони и Доминик Марино ги последваха. В основата на стълбището двамата униформени полицаи се насочиха към входната врата, за да вземат фотоапарат. Грейс поведе останалата част от групата към кухнята. — Мисля, че това е продължение на онова, което става с Джесика в училище.

— Вероятно — съгласи се Тони. Предпазливо останала неизречена, но съвсем явно усетена от Грейс, беше заключителната му мисъл: — А вероятно не.

— Сядай, мила — обърна се Грейс към Джесика, побутвайки я нежно към високия бар стол. — Ще ти приготвя горещ шоколад. — А на Марино, който беше се спрял доста неловко в средата на кухнята, тя обясни: — Правя горещ шоколад за Джесика, а аз ще пия чаша кафе. Някой от вас иска ли нещо?

— Ще пия едно кафе — рече Тони, а Доминик поклати отрицателно глава.

— Нищо, благодаря.

— Моля, седнете.

Доминик го направи, заемайки стола до Джесика, а Тони се облегна на плота. Те и двамата носеха тъмни спортни екипи и маратонки. Грейс се почуди разсеяно къде ли са били. Да бягат, както те двете с Джесика? Някак не й се струваше много вероятно. Отхвърляйки тази мисъл от главата си като маловажна, тя наля шоколадовото мляко в една чаша и го сложи в микровълновата печка да се стопли. След това наля две чаши кафе.

— Сметана? Захар? — попита тя Тони точно когато звънна микровълновата печка.

— Една голяма лъжица захар — каза той. Грейс извади горещия шоколад от микровълновата и го връчи на Джесика, след това сложи една лъжица захар в едното от кафетата и го подаде на Тони.

— Добре — рече Тони, отпивайки от кафето. Гледаше Грейс. — Мислите, че някой е влязъл, докато ви е нямало, и е написал съобщението за Джесика, така ли?

— Да. — Съгласи се Грейс. Тя вече беше отпила три глътки от своето кафе и се чувстваше значително по-способна да се владее.

— Колко време ви нямаше?

Грейс погледна Джесика.

— Около… двадесет минути?

Джесика кимна.

— Значи, който и да е бил, е имал двадесет минути да влезе в къщата, да стигне до стаята на Джесика и да напише с масло или каквото и да е там думите на огледалото, като през цялото време се е притеснявал, че може да се върнете всеки момент — разсъди Тони. — Хайде малко да помислим. Двадесет минути не е никак много време.

— Явно е било достатъчно — вметна мрачно Грейс, отпивайки от кафето си.

— През тези двадесет минути нашественикът е трябвало да влезе в къщата, с ключ или през вероятно не добре затворената ви кухненска врата, или по някакъв друг начин, който още не сме открили, да се качи до стаята на Джесика, да напише съобщението с това вещество, което или е намерил в къщата, или е носил със себе си, както и да излезе оттук без никоя от вас да го види — или да я види. Възможно е, но за това време е много рисковано.

— Останахме отвън на верандата няколко минути, след като се прибрахме — спомни си Грейс. Сигурно около пет минути. Може би десет.

— Мисля, че по-скоро бяха пет — добави Джесика. Гласът й малко беше възвърнал силата си. — После влязох да си взема един душ.

— Явно не сте видели никого в къщата, нали, или нищо, което да ви накара да се усъмните, че някой е влизал?

— Ако бях, щях да съм вдигнала цялата махала на главата си. — Джесика криво се усмихна на Тони. Грейс с радост видя тази усмивка. Тя означаваше, че Джесика вече беше дошла на себе си.

— Така си и помислих. — Тони също й се усмихна.

— Значи надписът вече трябва да е бил на огледалото, когато сте се прибрали. Това означава, че този някой, който го е поставил там, трябва много отблизо да ви е следил с майка ти, за да знае, че къщата е празна. Всяка вечер по едно и също време ли ходите да бягате?

Грейс и Джесика едновременно поклатиха глави.

— Около три вечери в седмицата обикновено, но нямаме определени дни, нито точни часове. Просто когато ни се прииска — каза Грейс.

— Значи, който и да е бил, не е могъл да знае, че по това време ви няма.

— Не виждам как. — Грейс отпи още една ободряваща глътка кафе.

— За да е възможен този сценарий, трябва да са ви поставили под непрекъснато наблюдение.

Грейс потръпна при тази мисъл. Джесика добави:

— Това звучи страшно.

Тони погледна от едната към другата.

— Дали някоя от вас, дами, притежава такова масло, което може да е било използвано за надписа?

— Аз имам капсули с масла за баня — обади се Джесика. — Държа ги в шкафчето в банята. Никога не съм ги ползвала обаче. Обикновено си взимам само душ.

Грейс се замисли.

— И аз имам някакво масло за баня. И някакво бебешко масло. И крем за почистване на грим, който е доста мазен.

— Да отидем да проверим.

Четиримата отново се качиха нагоре по стълбите. Братята Марино и Джесика влязоха в стаята на Джесика, а Грейс отиде да вземе споменатите неща от своята баня.

— Направихме снимки на огледалото. — Застанал на вратата на банята, Питърс се обърна към двамата Марино, които влязоха в стаята на Джесика. Той погледна зад тях към Грейс, която тъкмо влизаше. Двамата Марино също поогледаха наоколо. Стайн беше в банята, щракайки с черен тридесет и пет милиметров фотоапарат. Той свали фотоапарата и също погледна към нея.

— Всичко е готово — каза той, размахвайки фотоапарата, и се обърна към останалите.

— Продължавайте да търсите отпечатъци. Проверете предната и задната врата — нареди Тони. — Оставете проверката за отпечатъци в банята за накрая.

— Добре.

Питърс и Стайн излязоха от стаята, тръгвайки по стълбите надолу. Тони и Доминик влязоха в банята. Джесика не искаше да влиза отново там и седна на един стол да ги изчака. Грейс стоеше в коридора между банята и спалнята, за да може да наблюдава едновременно Джесика и двамата мъже.

Взимайки една кърпа и много внимателно хващайки края на огледалото, Доминик отвори шкафчето и извади пластмасовата кутийка с ярко оцветените капсули за вана, които Джесика беше намерила в чорапите си като подарък за Коледа.

Междувременно Тони докосна с ръка надписа, помириса останалото по пръстите му масло и ги потри един в друг, за да го пробва като състав. Доминик счупи една капсула между пръстите си и двамата направиха физиономии от силния цветен аромат, който се разнесе.

— Не е това — определи Тони със сигурност. — Щяхме да сме го усетили от километри. След това се обърна към Грейс и каза: — Дайте да видим вашите.

Грейс му подаде разнородната колекция от предмети, които беше донесла от стаята си.

Внимателно отваряйки запушалката на розовото шишенце с маслото за баня, което Грейс толкова рядко използваше, Тони отля малко на пръстите си. Лавандуловият аромат, който се разнесе от него, не беше толкова силен като цветната капсула на Джесика, но определено нямаше нищо общо с въпросното вещество.

— Не — отсече Доминик.

След това Тони изтръска малко бебешко масло върху обратната страна на дланта си, помириса го и го пробва между пръстите си.

— Това е — определи той. — Или нещо много близко до това. Трябва да направим проби, за да сме съвсем сигурни. Пробвай го и ти, Дом, и кажи какво мислиш.

Доминик отново докосна маслото по огледалото, помириса го, а после пробва и помириса маслото върху ръката на Тони.

— Да, съгласен съм — каза. — Трябва да проверим този флакон за отпечатъци.

— Може да не е от този. Маслото може да е било донесено от този, който е влязъл. Както и може да е нещо различно.

— Прав си.

Докато си говореха, двамата Марино избърсаха ръцете си в кърпата, която Доминик беше използвал, за да отвори шкафчето, и тръгнаха да излизат. Грейс се отдръпна от пътя им.

— Разбирате ли — каза Тони, спирайки за малко, преди да влезе в спалнята и поглеждайки към Грейс, — че има още една възможност?

— Като например? — Тя скръсти ръце пред гърдите си и повдигна въпросително вежди.

— Че това не е станало докато сте бягали. Че е направено по-рано.

— Вероятно щяхме да забележим — каза Грейс.

— Дали? Джесика, кога за последен път се къпа в банята?

— Тази сутрин, преди училище.

— И тогава определено не забеляза нищо на огледалото.

— Не.

— Огледа ли се в огледалото, след като излезе изпод душа тази сутрин, за да си имала възможност да го забележиш?

— Аз… не си спомням, но мисля, че да.

— Сигурна съм, че го е направила. Тя винаги се оглежда в огледалото — допълни с пресъхнало гърло Грейс.

— Стига, мамо — измърмори Джесика настрани.

— Значи това може да се е появило по всяко време през деня. Кой е идвал днес у вас?

Грейс смръщи вежди.

— Ами, чакайте да видим. Линда. Джаки и децата. Вие. Толкова, освен Джесика и мен. — Тя погледна въпросително към Джесика.

— Това май са всички, за които мога да се сетя — потвърди и дъщеря й.

Възможно ли е някой от братовчедите ви да е написал това, като е искал да се пошегува? — попита Тони и погледна Джесика. — Не забравяйте, че вече съм ги срещал. Струва ми се, че са способни на такова нещо и може да мислят, че е смешно.

Поразени от тази вероятност, Грейс и Джесика се спогледаха. После Грейс отново погледна към Тони.

— Не мисля така — каза тя, клатейки глава. — Те са твърде малки. Пол е само на шест, а Къртни е на четири. Не мисля, че кой да е от двамата може да пише така добре, даже и да иска.

— Сигурна ли сте? Моята малка дъщеря е в първи клас и може да пише наистина чудесно — подчерта Доминик.

— Тогава ще се обадя на Джаки и ще я питам. — Грейс тръгна към вратата. Тя беше сигурна, че не е възможно, знаеше, че Пол не можеше да пише така добре, но това беше най-доброто и най-утешителното решение.

— Мамо! — прекъсна мислите й Джесика. — Годзила я няма!

— Какво? — Грейс погледна към библиотеката, където обикновено държаха клетката. Джесика вече беше станала от стола си и се беше отправила натам.

— Вратата е отворена. — Джесика лесно повдигна вратичката в горната част на клетката, без да е необходимо да откача кукичката, която придържаше вратата затворена, което явно показваше, че е отворена. — Изчезнала е.

Грейс отиде и застана до дъщеря си, поглеждайки към телената двуетажна клетка, в която живееше Годзила. Въртящата се клетка беше там. Оцветената в червено, но въпреки това прозрачна пластмасова къщичка, където хамстерът обичаше да спи, си стоеше на мястото. Дървените му дъвкалки също бяха там, паничката за хранене, съдчето за вода — всичко си беше на място.

Грейс посегна и потупа гнездото от хартиени салфетки, под които понякога се криеше.

Всичко в клетката си беше, където трябваше да бъде, с изключение на хамстера.

Годзила определено я нямаше.

19.

— О, боже, сигурно си забравила и си оставила клетката незаключена — каза Грейс.

— Не съм! Знам, че не съм! Никога не оставям клетката на Годзила отключена. — Устните на Джесика трепереха и очите й се напълниха. Това, както и насъбраният от предшествалата случка страх, който беше изпитала, й дойдоха много.

— Годзила? — озадачено попита отзад Доминик с тих глас.

— Хамстерът й. — Осведоми го Тони също снишил глас.

— А!

— Не се притеснявай, ще го намерим. — Пренебрегвайки полугласния им разговор зад гърба им, Грейс прегърна дъщеря си през крехките рамене, за да я успокои. Джесика вече оглеждаше пода, обръщайки особено внимание на тъмните ъгли, където подът и стените се срещаха, и преглъщаше сълзите си. — Трябва да е тук някъде.

— Може да е навсякъде из къщата! — Джесика погледна отчаяно към Грейс. — Вратата на стаята ми беше отворена през цялото време.

— Ще го намерим — повтори Грейс, след това вдигна поглед, тъй като нечия ръка настоятелно я хвана за ръката малко над лакътя.

Беше Тони Марино. С рязко движение на ръката той й показа, че иска да говори с нея насаме, в коридора.

Предал това съобщение, той отпусна ръката си от нейната и тя го последва извън стаята. След като Грейс излезе, Джесика се отпусна на колене до леглото, приготвяйки се да погледне отдолу. Определено не съвсем заинтересован от случая с липсващия хамстер, Доминик отново беше изчезнал в банята.

Вече в коридора, Тони спря и се обърна с лице към Грейс. Тя също се спря, поглеждайки го намръщено. Бяха застанали на няколко фута разстояние от коридора към стаята на Джесика, Грейс обърната с гръб към вратата, така че дъщеря й да не може да прочете нищо притеснително по лицето й. Ако той имаше да й казва нещо лошо, тя искаше да държи Джесика настрани колкото е възможно по-дълго.

— Не искам да вбесявам дъщеря ви отново относно братовчед й, но много ми се струва вероятно, че вашият племенник е нашият заподозрян.

Докато говореше, погледът му се плъзна покрай нея към спалнята, сякаш, също като Грейс, и той се притесняваше да не бъде чут от Джесика.

— Пол? — Грейс се намръщи още повече. Тя скръсти ръце на гърдите си. Все още беше облечена в същия сив спортен екип с надпис отпред, който носеше по време на съвместното им бягане. Екипът беше доста топъл, твърде дебел, за да го носи вкъщи, но тя потрепери. — Какво ви кара да мислите така?

— Поставянето на такъв надпис върху огледалото на дъщеря ви е нещо, на което е способно едно хлапе. — Грейс забеляза, че малкият, многофасетъчен полилей, който осветяваше коридора на горния етаж, подчертаваше сребърните нишки в косата му. Подсилваше сенките около тънките радиални линии, тръгващи от ъгълчетата на очите му, както и по-дълбоките бръчки от двете страни на устата. — А сега като открихме и че хамстерът липсва — бих казал, че всичко това не говори в полза на племенника ви.

— Защо Пол ще прави такова нещо?

Той сви рамене.

— За да си отмъсти за това, че дъщеря ви му отне хамстера? За да си върне, задето му се скараха? Просто за да я ядоса? Кой знае? Преди да продължим по-нататък със случая, защо не се обадите на сестра си и не я помолите да го попита?

Грейс го изгледа за миг, без да каже нищо, докато прехвърляше в главата си вероятностите. Просто беше възможно Пол да е… О, така се надяваше да е той!

— Добре, ще се обадя — каза тя и заобикаляйки Марино, се отправи към телефона в стаята си. Марино я последва. Докато тя говореше с Джаки, обяснявайки й ситуацията колкото се може по-добре, без същевременно да разкрива най-важния факт, че пияна, Джесика е била хваната да купува марихуана — тя го наблюдаваше как оглежда стаята.

Докато Джаки отиде да пита Пол, Грейс остана на телефона и се опита да погледне стаята през очите на Марино. Докато правеше това, тя се почувства доста неловко. Всяка спалня е много лична все пак, тъй като разкрива много от същността на обитателя си.

Махагоновото резбовано легло с балдахин беше огромно, с розово-зелена покривка на фестони с флорални мотиви и кремави дантелени волани. Тоалетката, нощното шкафче и скринът за бельо, както и леглото, бяха от изкусно резбован махагон. Стените бяха боядисани в бледозелено: месинговите осветителни тела, две на тоалетката, едно на нощното шкафче, имаха тъмнозелени лампиони и пръскаха пищна мека светлина. Завесите на зелени райета бяха спуснати пред огромния прозорец зад леглото и пред още по-големия еркерен прозорец в другия край на стаята. Два фотьойла, покрити със същата дамаска на цветя като леглото, и една малка масичка с купа тъмнорозови копринени рози между тях бяха разположени до еркерния прозорец. На нощното шкафче се виждаха семейни снимки в сребърни рамки. Три книги, които тя в момента четеше, с прегънати страници за отбелязване докъде е стигнала, стояха една върху друга до снимките. Едната беше някаква отегчителна биография (идваше й на помощ, когато не можеше лесно да заспи), другата беше трилър от нашумял автор, а третата — четиво за родители със заглавие Хронично болното дете. Морскосините обувки, които беше събула по-рано и беше забравила да прибере, стояха до долния край на леглото; като едната се беше преобърнала върху тъмнозеления килим. Единият край на дантелената й нощница се подаваше от недобре затвореното чекмедже на скрина. Перлените обеци, които беше носила през деня, лежаха върху тоалетката до четката й за коса.

Овално огледало в позлатена рамка висеше над тоалетната масичка, отразявайки собствения й неспокоен образ, в който тя несъзнателно се беше загледала. Тя стоеше, притискайки с една ръка гърдите си, леко наклонила глава към бялата телефонна слушалка, залепена за ухото й. Беше бледа, с тъмни сенки под очите и толкова изпъкнали скули, че изглеждаше почти измъчена. Устните й, без червило или изобщо някакъв топъл цвят, бяха здраво стиснати и образуваха по три извити бръчки от всяка страна на устата, които тя не беше забелязала досега. Още една малка и вертикална бръчка се извиваше между веждите й. Шокирана от това колко възрастна изглежда, тя веднага отпусна лицето си. Бръчките изчезнаха, но това беше единственото подобрение. Оставаше си, признавайки пред себе си с известно огорчение, една не съвсем привлекателна жена, прехвърлила тридесетте, облечена в стари, излезли от мода дрехи — твърде висока, твърде слаба, с твърде дълъг нос и къса, непокорна коса.

Накратко, не беше никаква сексбогиня.

И тъй като нищо не можеше да направи по въпроса, Грейс престана да се гледа в огледалото и продължи с огледа на стаята, продължавайки да се опитва да гледа с очите на Марино. Вратата на съседната баня беше открехната и вътре се виждаха кремавата й хавлия, която висеше на закачалката, четката й за зъби в поставката и нощният й крем на ръба на мивката. Издължена синя гилза от червило беше паднала на една страна точно до розовото бурканче с нощен крем. Усещаше се лекият аромат на цветя и плодове, с който Грейс така беше свикнала, че вече почти не забелязваше. Той се разнасяше от една малка порцеланова чинийка със сапуни в най-причудливи форми, които тя държеше — просто защото й харесваха — на другия край на мивката.

Тази вечер тя усети този аромат, защото Тони Марино беше в спалнята й, изправен до леглото близо до захвърлените й обувки, а ноздрите му леко се бяха разширили, сякаш душеше въздуха, и с присвити очи оглеждаше стаята.

Облечен в сив спортен екип, с леко бронзова кожа от осветлението и с тази сянка, която хвърляше на стената — заплашително голяма и широкоплещеста — той изглеждаше огромен, непоклатим и съвсем не на място сред вещите й.

Той сякаш усети погледа й върху себе си и се извърна, за да я погледне. В този съвсем кратък миг, когато погледите им се срещнаха, Грейс почувства нарастващо сексуално привличане към него, от което всичко отвътре й заигра. Само миг след това, когато тя за свой ужас разбра какво изпитва, тя съвсем небрежно се завъртя, спря да го гледа и му обърна гръб. В този момент, слава богу, Джаки се върна на телефона. Концентрирайки се с невероятно усилие на волята, тя успя да приключи разговора си с нея.

След това трябваше да затвори телефона и отново да го погледне.

— Пол казва, че не го е направил — осведоми тя хладно, а очите й срещнаха неговите с такъв безстрастен поглед, сякаш никога не бе изпитала внезапната, пареща болка от осъзнатите чувства.

Веждите му се повдигнаха.

— Дали казва истината, как мислите?

Грейс сви рамене, отправяйки се към него и към вратата. Увереността й се беше възвърнала, тъй като тя реши, че той няма как да е узнал за онова, което си беше помислила — или почувствала. И все пак, успокои се тя, имаше право да се поддава на редките пристъпи на сексуално желание към хубавите мъже. Тя все пак беше жена, и то сама, а сетивата й не бяха притъпени, въпреки че не беше толкова глупава постоянно да ги настройва.

Тръпката, която беше преминала през цялото й тяло, докато го беше гледала, беше съвсем безобидна. Дори беше забавно.

Ако я приемеше, че си е чисто инстинктивна реакция и повече не се замисляше за това.

— Джаки мисли, че той казва истината. Да ви кажа направо, и аз не смятам, че го е направил Пол. Първо, е твърде малък. Не може да пише така добре. Не би се сетил за такава шега. Просто не е нещо, което би направил.

— Но някой го е направил.

Той се отмести от пътя й, когато тя го приближи, и я последва през вратата. Вече в коридора, без интимното му присъствие в спалнята й да я разсейва, тя можа да се обърне и да му се противопостави по-уверено.

— Вижте какво, детектив, не мисля, че това е някаква шега. Не и от страна на Пол. От ничия страна. Мисля, че някой се опитва да сплаши Джесика. Мисля, че цялата тази работа има нещо общо с вашето разследване относно наркотиците в гимназия Хеброн. Мисля, че някой смята, че Джесика представлява опасност за тях като разговаря с вас и по този начин те я предупреждават да си мълчи.

С крайчето на окото си тя забеляза полицаи Стайн и Питърс, нарамили някаква апаратура, която от това разстояние не можа да разпознае, да влизат в стаята на Джесика. Марино сигурно също ги беше видял, защото погледът му за миг си отмести някъде покрай нея, но почти веднага отново се върна към нея.

— Вероятно е, предполагам — изрече той бавно. — Но аз не мисля така. Да започнем с това, че Джесика не знае толкова много. Засега тя не е истински участник. Ако това не е шега, което аз трябва да ви кажа, че имам основания да смятам, че е, то тогава трябва да обсъдим другите възможности. Казахте, че някой е влизал, вечерта, когато Дом и аз заловихме Джесика. Разкажете ми за тогава.

— Аз… — започна Грейс тъкмо, когато Джесика се появи от стаята си.

— Мамо, Годзила я няма никъде в моята стая! — Звучейки притеснена, Джесика забеляза майка й и Марино и се приближи към тях. Лицето й сега вместо бледо, беше зачервено, а очите й бяха възпалени и пълни със сълзи.

— Нали не забрави да си сложиш последната доза инсулин? — Грейс се отклони от въпроса при вида на издайническите червени бузи. При всичката тази суматоха нямаше да е чудно, ако Джесика беше забравила да си сложи инжекцията.

— Да, майко. — В очите й започна да се надига гняв, а гласът й стана рязък. — А, да, освен това ядох, когато трябваше, и да, направих си кръвната проба. Добре съм. Ще ме оставиш ли, моля те, на мира с този проклет диабет и ще ми помогнеш ли да намеря Годзила?

— Джесика Лий! — възкликна Грейс, възмутена едновременно от грубите думи и от отношението, но дъщеря й вече беше профучала край нея и бързо се спускаше по стълбите.

Изражението на Грейс, когато се обърна да погледне Марино, го възпря от коментар. Срещайки напрегнатия й поглед в този момент, той прехвърли разговора към предната им тема.

— Хайде, разкажете ми за първото влизане в къщата ви.

Грейс въздъхна. И отговори на въпроса. Укорите по отношение на Джесика и грубото й държане, както и търсенето на Годзила щяха да почакат.

— … и така, аз вдигнах Господин Мечо и го внесох вкъщи. После се обадих на полицията — приключи Грейс, чувствайки как цялата отново изстива при този спомен.

Марино като че ли се поколеба за момент.

— Знаете ли — изрече той бавно, — да откраднеш едно плюшено мече от стаята на момиче, не ми прилича на нещо, което един наркодилър ще направи, за да сплаши някого.

— Тогава какво друго би могло да бъде? — Грейс звучеше ядосано. Тя усети това, когато чу думите, които изрече. Но всъщност не беше ядосана. Ставаше все по-уплашена.

— Нещо с времето не се връзва в едно отношение. Дом и аз още дори не я бяхме заловили онази нощ, когато вие сте преследвала този мистериозен крадец навън в двора си. Защо ще иска някой да сплаши Джесика, преди дори да сме я хванали, че е замесена в нещо?

— Не знам. Как бих могла да зная? Но тя вече е била тръгнала с тези хлапета по това време. Вече е била с тях и е купувала марихуаната. Може би вече е знаела нещо, което не е трябвало да знае, или те така са предположили. Може би, който и да е бил през онази нощ, просто е искал да покаже на Джесика колко всъщност е уязвима, че те могат много лесно да влязат в нейната къща, в стаята й, когато си поискат. Може би са искали да й навредят; може би не са знаели, че тя не си е вкъщи. Или пък са знаели, но просто са проверявали по една или друга причина къде и как живее. Не знам какъв точно е бил мотивът им. Как бих могла да знам? Всичко, което зная, е, че същата вечер Джесика се измъкна от къщи, напи се, купи си марихуана и беше заловена от вас, някой влезе в къщата ми и взе мечето й от нощното шкафче до леглото й. И че по-рано днес тя реши, че някой я преследва от училище. А тази вечер, когато се върнахме от бягането, на огледалото в банята й имаше надпис, който гласеше почивай в мир, и името на дъщеря ми върху надгробната плоча, нарисувана там. И всичко, което се промени в живота ни, откакто започна тази история, е, че тя се забърка с някакви съученици наркомани и с вас.

Марино вдигна двете си ръце, сякаш за да се защити от насочения към него настойчив поглед.

— Вижте какво, всичко, което се е случило, може много лесно да влезе в графа майтапи.

— Майтапи! — Грейс повиши глас. — Майтапи? Те ме плашат до смърт!

— Знам, че е така. — За момент той не каза нищо повече, а очите му се изпълниха със съчувствие, когато я погледна. — Не искам да мисля, че преигравате. Но какво всъщност се е случило? Преследвала сте някого чак до улицата посред нощ. Не го познавате. Може да е бил всеки, някой съсед тийнейджър, който просто се е чудел какво ли прави Джесика тази вечер, някой от приятелите й, който се е отделил от останалата група и е започнал да я търси, някой нехранимайко, някой съсед, практически всеки. Нямате доказателства, че той е влизал в къщата, няма следи от насилствено проникване вътре, не липсва нищо ценно. — Той вдигна ръка, за да възпре възраженията й, преди дори да е чул какво иска да му каже. — Добре, освен любимото плюшено мече, което сте намерила на пътя. Но то може да се е озовало там по много начини, струва ми се, най-малко вероятният, от които е, че е било изпуснато от някой, който е влязъл у вас и го е откраднал. Както и днес Джесика фактически не е успяла да види този, който я е преследвал. Тя просто е изпитвала усещането, че е преследвана. Може да е бил някой приятел, който е решил да си направи шега, някое момче, което я харесва, но е твърде срамежливо да й го признае, или просто само във въображението й. Не оспорвам, че някой е написал името й върху рисунката с надгробния камък върху огледалото. Никой не го оспорва. Но дали целта е била да изглежда като смъртна заплаха? Съмнявам се. Прилича ми на някаква шега. Всичко случило се досега, дори ако предположим, че всичко, което казвате, наистина се е случило, може да бъде класифицирано като такава. Щях да съм по-склонен да се съмнявам във вашите племенници или може би в приятелите на Джесика, отколкото да си представям участието на някой скапан наркодилър с цел отмъщение.

— Няма да се отнесете към случая с нужната сериозност. — Грейс не вярваше на ушите си. — Някой заплашва дъщеря ми, а вие няма да го приемете за сериозно.

— Не е това… — опита се да обясни той.

— Напуснете — каза тя, като го прекъсна. — Просто напуснете. Ако не се отнесете към този инцидент с нужното внимание, то тогава аз нямам нужда от вас. Напуснете. Махайте се от къщата ми. Веднага.

— Вижте, Ваша Чест, знам, че сте притеснена, но трябва реалистично да гледаме на нещата — опита отново той.

По коридора Доминик Марино и двамата униформени полицаи излязоха от стаята на Джесика с едно черно куфарче, фотоапарат и още куп други атрибути.

— Всичко е готово — обяви Доминик, когато тримата се приближиха към тях. Тони се огледа наоколо, а после отново погледна към Грейс. Тя му отвърна с каменно изражение.

— Тръгваме си, ей сега идвам и аз — каза Тони на останалите мъже. Когато всички бяха вече слезли на долния етаж, той отново се обърна към Грейс.

— Ако смятах, че дъщеря ви я грози и най-малката опасност, щях да ви кажа, а и щяхме да обърнем всеки камък, докато заловим натрапника — допълни той. — Знам, че не сте съгласна, но аз съм почти сто процента сигурен, че този, който е направил това снощи, както и другите неща, ако ги е имало, е някое хлапе. Това не са сериозни заплахи. Това са просто шеги. Неща, които едно хлапе може да направи.

— Знам какво си мислите — изрече Грейс ледено, обръщайки се настрани. — Но изобщо не съм съгласна. Благодаря ви, че се отбихте. Довиждане.

— Вижте… — Звучейки уморен и леко задъхан, той я последва надолу по стълбите. — Ако се случи нещо друго, обадете ми се. Няма значение дали е посред нощ, или по някое друго време. Ще дойда. Ако чуете шум на прозореца, ще дойда. Ако видите сянка на стената, ще дойда. Знам, че всичко това плаши вас и дъщеря ви, особено щом живеете сами, но знам и че е много лесно да се преувеличават нещата, когато човек се страхува. Ще следя всяка случка и ще се заема сериозно със случая с огледалото, без значение какво е моето мнение за случката. Става ли?

— Довиждане, детектив. — Стигайки до входната врата, Грейс я отвори и застана в очакване той да си тръгне. Той спря за момент и я погледна. Тя му отвърна с поглед, изпълнен с раздразнение и твърдост. Той се опита да каже нещо, замисли се, поклати глава и си излезе.

Грейс затвори вратата след него, опитвайки се да контролира гнева си. За миг тя остана на мястото си, стиснала дръжката на вратата, борейки се с бушуващите чувства в нея, за да не види Джесика колко всъщност е разстроена. След това тя внимателно провери, за да е сигурна, че резето е спуснато, и дръпна вратата, за да разбере дали ключалката е щракнала. Обиколи долния етаж, проверявайки всички прозорци и особено кухненската врата, дали са добре затворени. Джесика седеше в кухнята и режеше една ябълка на парчета.

Джесика толкова трябваше да внимава с яденето на плодове. Вече беше изяла една ябълка днес.

— Няма нужда да ядеш това. — Каза Грейс, като думите се изплъзнаха от устата й, преди да може да ги спре.

Джесика й хвърли унищожителен поглед.

— За Годзила е. Той обича ябълка. Мислех, че ако сложа малко в клетката и я оставя на пода…

Гласът й се проточи. Тя погледна надолу към ябълката в ръката си, докато продължаваше да реже.

— О — въздъхна Грейс, — добра идея!

Отваряйки един шкаф, тя извади две чинийки и сложи в тях нарязаната ябълка. После помогна на Джесика да постави съблазните за хамстера в клетката, във въртележката и в червената му къщичка, като се надяваха, че през нощта Годзила ще огладнее.

Въпреки че много внимаваше Джесика да не забележи, Грейс все още беше еднакво ядосана и уплашена. Когато дойде време за лягане, страхът й се беше изпарил. Тази вечер, по взаимно споразумение, тя и Джесика щяха да спят заедно в нейното голямо легло. Или поне Джесика щеше да спи, обърната към нея и на кълбо.

Грейс лежеше будна, заслушана в грохота на гръмотевиците и трополенето на дъждовните капки по покрива, когато надвисналата буря най-накрая се развихри. Тя почти се страхуваше да затвори очи, дори въпреки заключената врата на спалнята. Досега ключалките се бяха оказали безсилни срещу злото, което според нея неминуемо се задаваше.

20.

Беше му забавно да ги плаши и да си играе с тях.

Той чакаше навън в тъмнината, скрит в сянката от храста на съседите, усмихвайки се злорадо, когато полицейската кола и другата, синьото камаро, излязоха на алеята и бавно потеглиха надолу по улицата. Камарото също беше полицейска кола, сигурен беше. Но без познатите отличителни знаци. Малкото братче си имаше своите недостатъци, но и не беше глупав. Можеше да познае полицейската кола като я види.

Нощта, когато жената съдийка го беше подгонила, той се беше уплашил отначало, страхувайки се да не го хванат. Какво щеше да стане с него, ако го хванеха? — питаше се безмълвно. Майка му щеше да се напикае в гащите, баща му щеше да го изгледа като някакво изкопаемо, а Дони-младши щеше да се прави на състрадателен, съпричастен и важен едновременно, стария изтъркан номер. Родителите му вероятно щяха да се опитат да му помогнат. Или просто щяха да го оставят да изгние в затвора, надявайки се, че ще си научи урока.

Но не го хванаха. Беше се измъкнал безнаказано. Страхотна радост го беше изпълнила, когато разбра, че жената не може да го хване. Полицията не можеше да го хване. Тази вечер се беше навъртал наоколо и беше видял да пристигат момчетата в сини униформи и му беше станало хубаво, като разбра, че толкова е изплашил съдийката, че да ги повика, хубаво — от това, че знаеше, че е обезпокоил живота им, както бяха обезпокоили неговия, хубаво — като знаеше, че полицията го търси. Но най-хубавото от всичко беше, че те дори не подозираха кой е.

Споменът за това как изглеждаше съдийката, докато го преследваше, като някакво психясало плашило с щръкнала на всички посоки коса, с размахани ръце и крака, с развяна нощница, го накара да се изкикоти. Такива стари дами изглеждаха много противно по нощници. Но Джесика беше прекрасна в нейната. Доставило му беше удоволствие да я гледа онази нощ на верандата и затова се беше приближил все по-близо, да я вижда по-добре. Тя най-накрая го беше усетила. Веднага изпита прилив на удоволствие, като си спомни как тя впери в тъмнината поглед право в него, после скочи от онази люлка като след изстрел, изтича вътре и се заключи. Беше чул щракването на резето дори от мястото, където се беше притаил на двора.

Кога щяха най-после да разберат, че няма начин да го оставят отвън?

Онази нощ той беше очаквал отново да повикат полицията, но те не го направиха. Предположи, че тя не беше казала на майка си какво е видяла. Вероятно, първо, защото тя нямаше право да излиза нощем навън, за да не я нападнат всичките страшилища, които бродят нощем.

Той отново се изхили, представяйки си се в ролята на злия дух. Идеята му допадаше.

Джесика не беше толкова красива, колкото Карълайн, но беше достатъчно хубава, за да го възбужда. Обичаше да се възбужда, харесваше му усещането. Да я гледа, без тя да знае, беше възбуждащо, да я следи, без тя да знае, беше възбуждащо, да я плаши, без тя да знае кой е той всъщност, беше най-възбуждащото от всичко.

Да я плаши, беше особено интересно.

Но за тази вечер шоуто беше приключило, със съжаление си помисли той, а и имаше да свърши някои неща. Вдигна сака си, метна го през рамо, обърна гръб на къщата и се отправи към мотоциклета си, който беше паркиран през две улици.

Всеки път, когато се вмъкваше в къщата им, той си избираше нещо за спомен от посещението си, въпреки че беше изпуснал мечето, което беше взел от стаята на Джесика до леглото. Все още му беше мъчно за тази загуба. Споменът от тази вечер беше малък, космат и бясно мятащ се в опитите си да избяга от закопчания с цип вътрешен джоб на раницата му.

Нямаше търпение да се прибере вкъщи и да си поиграе с него.

Можеше да го сложи и в леглото на майка си, между чаршафите в долната част на леглото, към краката, за да го усети първо с пръстите си. Това щеше да е страхотно. Писъците й щяха да огласят цялата къща. Или да го сложи в хладилника, в прозрачното пластмасово чекмедже на вратата при маслото. Тя винаги сутрин първо хапваше препечена филийка с масло.

Или да го сложи в дамската й чанта.

Дори само при обмислянето на възможностите започна да се смее на глас. За пръв път от много време малкото братче истински се забавляваше.

21.

— Хей, човече, не мислиш ли, че взимаш тая работа със съдийката твърде насериозно, а? — тихо измърмори Доминик, а въпросът му едва се чу поради най-различните шумове на паркинга, носещи се из въздуха. Отваряха се и се затваряха врати, хора говореха и се смееха, работеха двигатели, един мъж пикаеше зад някаква ръждясала бричка в единия край на паркинга. Въздухът около тях миришеше на гниещи боклуци и урина. Беше почти един след полунощ.

— Кое ли ченге няма да обърне внимание на жена, която звъни в полицията, за да ги уведоми най-сериозно за нахлуване в дома й? — Тони седеше притиснат до Дон и заредения фотоапарат, а очите му се взираха към входа на евтиното общежитие отсреща. Сградата беше порутена тухлена постройка на два етажа и в нея се помещаваха десетина градски апартамента. Задачата им беше да документират с доказателствена цел всеки, който влиза или излиза от обекта на техния интерес. Един от най-големите наркодилъри в Кълъмбъс беше наел апартамент там с цел единствено да разпространява наркотици (всъщност той живееше в просторна, богато обзаведена къща с пет спални извън града) и сега беше вътре с още две по-дребни риби и няколко купувачи.

— Историята, която ни разказва, тя не струва и пет пари, трябва просто да оставим полицаите да се оправят с тая работа. Хайде бе, някакво си откраднато мече, преследвачи на дъщеря й, няколко мазни думи на огледалото. Това изобщо не ни влиза в работата, нито пък сме в това разследване.

— Тя смята, че има връзка.

— Е, и?

— Е, и, дай ми малко свобода, а? Какво пречи, ако отида там и се опитам да й помогна? Правя го по собствено желание, не ангажирам никой друг.

— Май я харесваш, а?

— Млъквай, Дом! — Тони го изръмжа, но със съвсем приятелски тон, като между братя.

— Наистина я харесваш. Затова ме караш да притичвам там всеки път, като ти свирне — ухилено го подкачи Дом.

— Ти имаш при кого да се прибереш… — Тонът му отново беше съвсем доброжелателен.

— Господи, Тони, даваш ли си сметка, че се увличаш, човече? Тази жена е свикнала да се съобразява само със себе си. И в леглото ще ти казва какво да правиш.

— Майната ти, Дом…

— Сега вече ставаш… — Доминик прекъсна изречението си, тъй като един бял форд таурус, вероятно модел деветдесет и трета или деветдесет и четвърта година, спря пред сградата. — Сякаш имаме клиенти.

Тони вече се беше подал навън през прозореца и снимаше. При отварянето на вратите от колата се изсипа шумна група тийнейджъри. Дом грабна собствения си фотоапарат и също започна да снима. Осем хлапета — с три повече, отколкото колата можеше да вози — се отправиха към входа.

— Хей, приятел, отваряй! — провикна се едно от тях, блъскайки с юмрук по вратата, докато Тони все още беше зает с преброяването им. Пет момчета и три момичета. Поне по-дребните с дългите коси приличаха на момичета. Понякога човек трудно можеше да бъде сигурен, особено в тъмното и от разстояние.

— Искаме да си купим малко от твоето. — Още едно момче започна да блъска по вратата заедно с първото и да вика. Снимайки, Тони поклати глава по отношение на абсолютно глупавото им поведение. Те вече се бяха надрусали с нещо, поне така звучаха. Мъжете в сградата, с претенциите си за тиха и дискретна нелегална дейност, по-скоро щяха да ги изритат, отколкото да им продадат нещо.

— Отваряйте! — провикна се първото момче и отново блъсна по вратата. Тони и Дом си размениха обезпокоени погледи. Ако скоро на мястото на събитието не пристигнеха полицаите, щяха да имат голям късмет. — Отваряйте!

— Искаме малко от онова, — викна и третото от хлапетата.

Вратата на къщата се открехна и сноп светлина освети молителите. Високото и широкоплещесто тяло на един от пласьорите се очерта в рамката на вратата, с разтворени крака, поставил едната ръка на дръжката, а другата на касата на вратата, предотвратявайки по този начин всеки опит за влизане вътре.

— Май сте сбъркали адреса — отвърна им той ядосано. — Веднага се махайте оттук. Хайде, махайте се.

— Не си познал. Искаме си дозата. — Първото момче се олюляваше на краката си. — Имаме пари.

— Не знам за какво говорите, глупаци такива. — Той се опита да им затвори вратата. — Хайде, махайте се веднага.

— Няма да стане, мой човек! Искаме да се надрусаме. — Първото момче се опита да се вмъкне покрай завардилия вратата, още две го последваха.

— Искаме да се друсаме! Искаме да се друсаме! — Останалите хлапета пригласяха в хор и атакуваха вратата. Човекът на вратата се смъкна назад, вратата се отвори и хлапетата от компанията започнаха да се блъскат и прекатурват един друг, нахлувайки вътре.

Прозвуча изстрел, отсечен и кратък, след който Тони и Дом скочиха на крака, разменяйки си уплашени погледи.

— По дяволите! — изсумтя Тони. Измъквайки пистолетите си, те хукнаха по посока на къщата, като се приближиха от двете страни на вратата.

Хлапетата избълваха отвътре като късчета скала от изригващ вулкан, крещейки и псувайки на поразия. Зад тях Тим Фулкърсън, основната цел на братята Марино, току-що беше стрелял с четиридесет и пет милиметровия пистолет в ръката си. Зад него се виждаше цяла гора от храсти с марихуана, повечето над пет фута високи и под изкуствено осветление за ускоряване на растежа.

— Полиция! Хвърли оръжието! — извика Дом.

— Хвърли оръжието! — повтори Тони, излизайки на откритото пространство отпред. Той продължи да се движи бързо, опитвайки се едновременно да измъкне и предпази хлапетата и в същото време да не изпуска от поглед Фулкърсън. Фулкърсън насочи пистолета си към Дом…

— Полиция! Хвърли оръжието! — извика Тони и стреля. Куршумът отекна по коридора, Фулкърсън отскочи назад, Тони хукна към него с насочен пистолет, а пласьорът, който беше отворил вратата в началото, изскочи отнякъде и започна да стреля с автоматична пушка.

Все още устремен напред, Тони едва забеляза оръжието с крайчето на окото си и в този момент някой го блъсна в средата на гърба, просвайки го по лице на цимента на паркинга.

Дъжд от куршуми се изсипа само два фута над главата му. Ако беше останал прав, направо щяха да го перфорират на две.

Абсолютен късмет, но сега нямаше време да мисли за това. Тони се прекатури. Изправи се на крака и стреля. Пласьорът побягна.

Три полицейски коли пристигнаха с виещи сирени и свирещи гуми на паркинга.

— Ние сме полицейски служители! Полицейски служители сме! — Тони и Дом извикаха едновременно, когато униформените се изсипаха от колите. Както е известно на всяко ченге, което работи под прикритие, когато е в цивилни дрехи, опасността за него на местопрестъпление, където има стрелба, е най-голяма.

— Сложете оръжието на земята! Сложете оръжието на земята! — извикаха униформените полицаи, като се приближиха към Тони и Дом с насочени пистолети.

— Господи боже, ние сме полицаи! — повтори Тони. — По дяволите, не го оставяйте да се измъкне!

Но пласьорът вече се измъкваше надолу по улицата, мятайки пети така високо, че при всяка стъпка почти се риташе отзад.

Докато се изясни бъркотията, вече имаше арестувани двама пласьори — Тим Фулкърсън се беше измъкнал, както и мъжът, който беше отворил вратата на хлапетата — имаше един ранен в бедрото гимназист, още седем задържани и цяла къща, пълна с марихуана, кокаин и абсолютни доказателства. По ирония на съдбата в къщата нямаше никакви приготвени за продажба дози.

По-късно, когато Тони и Дом бяха вече в колата си, Дом погледна брат си.

— Човече, вече те бях отписал, когато онзи позьор откри огън с автомата си. Наистина намери най-подходящото време да се пльоснеш по лице.

— Не се пльоснах. Някой ме блъсна.

Дом поклати глава.

— Ъъъ. Никой нямаше близо до теб, че да те блъсне. Нали всичко видях.

— Казвам ти, някой ме блъсна. Почувствах една ръка на гърба си.

— А пък аз ти казвам, че там нямаше никой. Тази приятелска препирня продължи по целия път до управлението.

На задната седалка едва доловимата сянка на едно малко момиченце ги слушаше и се усмихваше.

22.

Историята излезе във всички местни вестници на следващата сутрин. Грейс обаче не разбра какво се е случило почти докато не седна в залата. Съдът в окръг Франклин, в централната част на Кълъмбъс, беше оживено място дори толкова рано сутрин. Пред металните детектори на всеки вход имаше опашки от чакащи хора, униформени полицаи старателно проверяваха чанти и куфарчета, които не бяха минали през рентгеновия детектор. За щастие служителите познаваха Грейс и й направиха път да мине. Блъскайки се в задръстените коридори и тъпчейки се в пълните асансьори, за да стигне до стаята си, на нея не й остана време да направи нищо, освен да размени някоя и друга дума или да махне за поздрав на колегите и познатите си.

Сутринта беше много забързана и неорганизирана: будилникът не беше звъннал — след цялото напрежение от предишната нощ, тя вероятно беше забравила да издърпа малкото копче отзад на часовника — и не можаха да станат навреме. Тя и Джесика търчаха из къщата, обличаха се, закусваха, изобщо изпълняваха сто и едното задължителни неща, преди да излязат през вратата. По настояване на Джесика бяха отделили няколко минути в безуспешно търсене на Годзила, която не се беше, както се надяваха, съблазнила от вкусния аромат на нарязаната ябълка и продължаваше да се крие. Най-накрая, вместо да позволи на Джесика да върви пеш до училище както обикновено, Грейс я откара с колата. Упоритият дъжд послужи като спасително оправдание, въпреки че и двете знаеха истината, която остана неизречена: дори и денят да беше сух като кокал, дори и да разполагаха с всичкото време на света, Грейс нямаше да позволи на Джесика да върви пеш. Вече беше наредила на Линда да организира прибирането на Джесика от училище с кола.

Тя не искаше Джесика да остава сама дори за секунда. Майчинският й инстинкт не спираше и за миг да й подсказва, че нещо не е наред. Странно, но тя си го представяше като робота от Изгубени в Космоса, размахващ ръце и предупреждаващ: Опасност! Опасност, Грейс Харт!

Грейс не се съмняваше, че случилото се е сериозно, независимо дали Тони Марино и отделът в полицията го бяха приели така, или не. Тя искаше да защити дъщеря си на всяка цена.

Второто й обаждане сутринта, след като беше говорила с Линда, беше до една фирма, поставяща алармени системи по домовете. Те обещаха да дойдат и да поставят охранителна инсталация идния понеделник. Третият й разговор по телефона, с един ключар, също се оказа толкова успешен: щяха да сменят ключалките в къщата й пак следващия понеделник.

След цели четири дни, но тогава поне щяха да се чувстват в безопасност в дома си.

— Помислих си, че може тази сутрин да закъснееш след тези случки в Хеброн — посрещна я Уолтър със съчувствен поглед, когато Грейс се появи от кабинета си точно навреме. Ципът на съдийската й роба бе заял някъде по средата и тя трябваше да се пребори с него, за да изглежда все пак облечена както подобава. Ето защо бузите й се бяха зачервили, беше се ядосала и все не можеше да намести бялата дантелена яка на блузата си върху деколтето на черната роба от изкуствена материя, която я обгръщаше и беше символ на нейната власт.

— Какво се е случило? — С вдигнати, за да наместят яката ръце, Грейс примигна изненадано срещу Уолтър. Дали не беше забравила нещо по училищната програма, някоя родителска среща или друго? Но как можеше Уолтър да знае тези неща?

— Историята с наркотиците. Кучетата. Знаеш ги тези работи.

Грейс спря на около три фута от съдийската си скамейка и остана като вцепенена, втренчила поглед в него.

— Не, не знам. Разкажи ми.

— Даваха го по новините на всички канали тази сутрин. Късното издание, така го нарекоха. Не ми казвай, че не си го гледала.

— Не съм. Осведоми ме, ако обичаш. — Гласът й се изостри от напрежение.

— Не си ли чула за хлапето от Хеброн, което са застреляли снощи?

— Не!

— Ваша Чест, моите уважения, но по-тихо. — Уолтър се огледа многозначително, напомняйки на Грейс, че са в съдебната зала. Лали Бейкър, съдебният репортер, вече беше застанала зад малкото си бюро пред мястото на Грейс и се приготвяше за работа. Почти половината от местата в залата бяха заети — типично положение за четвъртък сутрин.

Всички я чакаха. Доста от хората я гледаха с очакване. Разбира се, с тази роба, всички безпогрешно разпознаваха съдията в нейно лице.

На Грейс й беше все едно.

— Уолтър, моля те, разкажи ми всичко — помоли го Грейс, като сниши гласа си. — И по-бързо, ако не искаш да заприличам на разбесняла се побъркана в залата.

Той я погледна озадачено.

— Добре, разбира се, ще го направя. Ами, чакайте да си спомня. Снощи група ученици от Хеброн явно са ходили до някакъв апартамент близо до университета, за да си купят дрога, и единият е бил застрелян. Някакво момче. Не си спомням името му, но си помислих, че Джесика може и да не го познава, въпреки че учат в едно и също училище, защото бил в по-горен курс. Днес е в доста критично положение в Университетската болница. Но горещата новина е, че днес полицията атакува гимназията. Закарали са кучета и претърсват навсякъде. Предполагат, че става въпрос за някакъв доста голям канал на наркотици и много от учениците са замесени. Аз, разбира се, съм сигурен, че Джесика не е част от него, както и приятелите й, вероятно.

— О, Господи! — Грейс беше ужасена. Трябваше да й кажат — Тони Марино трябваше да й каже. Той сигурно е знаел какво става. При така стеклите се обстоятелства той трябваше да й се обади и да й каже. Ако знаеше, нямаше да изпрати Джесика на училище.

Не беше сигурна кое я притеснява повече — вероятността да открият наркотици в шкафчето на Джесика или вероятността някой от съучениците й — или някой извън училище — да хвърли вината за тази полицейска акция върху нея.

Е, да, всъщност знаеше. Ако арестуваха Джесика за притежание и употреба на наркотици за първи път, щеше да мине като дребно престъпление и тъй като е малолетна, щеше да получи най-много предупреждение и вероятно да се впише в досието й. Но ако някой от наркотрафикантите сметнеше, че Джесика е информаторът, чакаше я сигурна смърт.

Грейс изстина цялата, скована от неописуем ужас.

— Джесика на училище ли е? — попита Уолтър.

— Да. Закарах я. Толкова бързахме сутринта… Изобщо не забелязах нищо, което да не е както обикновено. Сигурно е имало полицейски коли, нещо друго, но нищо не забелязах.

— Е, сигурно по телевизията го поукрасяват повече, отколкото в действителност е — опита се да я успокои той.

— Уолтър, трябва веднага да се обадя. Веднага се връщам. — Грейс вече се обръщаше към вратата на кабинета си. Внимавай! Внимавай, Грейс Харт! — Предупреждаващият я майчин инстинкт отново изви глас вътре в нея.

— Разбира се, Ваша Чест.

Грейс почти не забеляза многото чифтове очи, които я съпроводиха, докато крачеше към кабинета си и робата й се диплеше след нея. Тя затвори вратата, грабна чантата си, измъкна оттам картичката, която той й беше дал, и се обади на Тони Марино. Разбира се, не се обади самият той, а пейджърът му. Бясна, тя остави телефонния си номер. След това се обади в гимназията. Госпожа Пейдж, директорката, която винаги беше много мила с нея и с Джесика, я увери, че освен претърсването на шкафчетата, което наистина не било приятно, училищният ден продължавал както обикновено. Да, Джесика била добре. Всичко било наред. В случай че се притеснявала, за което просто нямало основания, шкафчето на Джесика вече било претърсено и нищо, което не е позволено, не е било открито.

Добре. Чудесно. Благодаря. Приятен ден. Какво повече можеше да каже Грейс? Идвам да си прибера веднага дъщерята? Но нали я чакаше цяла зала, пълна с хора, а и според госпожа Пейдж с Джесика всичко беше наред. Взимането й от занятия просто можеше да привлече излишно внимание върху нея, в случай че наркотиповете търсеха изкупителната жертва. Грейс бавно постави слушалката на мястото й, загледа се в празното пространство пред себе си за миг и се върна в съдебната зала.

— Всички да станат…

Изцяло погълната от мислите си за Джесика, тя почти не забеляза традиционното започване на процедурата в съдебната зала, докато заемаше мястото си в креслото.

Малко преди обедната почивка пристигна Тони Марино и седна отзад в залата. В първия момент Грейс толкова много се зарадва като го видя, че остана поразена от силата на чувството, което изпита. Сякаш приятел или съюзник — някой, на когото може да разчита — внезапно се беше появил. После си спомни, че му беше ядосана и защо, и топлият прилив на радост изчезна. Сбръчквайки вежди, тя се заслуша отново в разглежданото дело.

Съдеха един мъж, който беше нахлул в дома на бившата си приятелка и я беше нападнал. Тя имаше издадена заповед за неприкосновеност от същия ден и това унижение към него — според думите му — било причината за неговото поведение.

— Господин Хармън, считам, че сте нарушил съдебно решение за неприкосновеност на определено лице и следователно сте виновен първа степен. Шест месеца в областния затвор — отсъди Грейс, след като изслуша и двете страни по случая. Версията на мъжа по случая — не отричаше, че е ударил приятелката си, но настояваше, че го е предизвикала, като го е унижила, разказвайки на всички за проблемните им взаимоотношения — само затвърди присъдата му.

— Какво? Какво? — Обвиняемият нададе вой, когато Уолтър и още един служител се опитаха да му сложат белезниците. — Не можеш да ме пратиш в затвора за това, кучка такава! Знам си правата!

— И жената, която сте нападнал, също има права — отвърна Грейс, приключвайки делото.

— Ще ти го върна!

Грейс вече преглеждаше документите по следващото дело, докато извеждаха бълващия заплахи мъж навън.

Беше единадесет и тридесет и пет. Следващият случай беше свързан с присъждането на родителски права, а процедурата се очертаваше да бъде дълга и сложна. Освен това Колин Уилкърсън беше адвокат на ищеца. Това, комбинирано с присъствието на Тони Марино в залата и желанието й веднага да говори с него се оказа достатъчно да вземе бързо решение. Тя почука с чукчето по дървената подложка пред нея.

— Разбирам, че е малко рано, но смятам да обявя обедна почивка. Съдът ще заседава отново в един следобед — обяви Грейс. Над морето от глави погледът й се спря върху Марино. Без да разменят какъвто и да било жест или дума, Грейс знаеше, че той ще я последва в кабинета й веднага след като тя напуснеше съдийската скамейка.

— Моля, опразнете залата! — Уолтър подкани хората, а Грейс стана от мястото си. С крайчеца на окото си тя видя, че Колин Уилкърсън се насочи към нея. Сега пък какво? — помисли си тя, докато слизаше. Колин най-добре да внимава; не беше в настроение да слуша саркастичните му забележки точно днес.

— Грейс! Грейс, изчакай за момент! — Той я настигна по средата на пътя към кабинета й.

— Какво мога да направя за теб, Колин? — попита тя с неприязън и се обърна да го погледне.

За нейна изненада той й се усмихна. Сините му очи гледаха топло и ласкаво. Тя веднага си припомни какво я беше привлякло в него в началото на връзката им.

— Искам да се извиня за поведението си онзи ден. — Взе ръката й и енергично я стисна в дланите си. Ръцете му — дълги, тесни и топли; тя някога се беше наслаждавала на докосването им. Някога. — Не бях във форма.

— Определено не беше — съгласи се тя, рязко издърпвайки ръката си от дланите му. Веднъж ме заблуди, лошо за тебе, помисли си тя. Втори път да ме заблудиш, лошо за мен. — Но приемам извинението ти. Сега, ако ме извиниш…

— Надявах се да те поканя на обяд, за да поднеса извиненията си. — Опитваше се да й се хареса, но Грейс не можеше да отгатне поради каква причина. Сигурна беше, че има причина. Вероятно следобед трябваше да обърне особено внимание на клиента, който той представлява, предположи тя. Имаше нещо.

— Благодаря ти, но вече имам уговорена среща. — Грейс остана твърда.

— Но… — Колин възрази, след това погледна назад през рамо и видя Тони Марино, който беше станал и се приближаваше зад него.

— Здравей — обърна се Грейс към него. Черната му коса днес беше сресана назад и се виеше на вълни, вероятно от дъжда навън. Очите му бяха леко присвити, когато я погледна. Облечен в неизменното спортно кожено яке, тениска и дънки, широкоплещест и мускулест, той приличаше на типичен представител на работническата класа, застанал до елегантния и безупречен Колин.

Грейс изобщо не можеше да си представи как изобщо някога беше харесвала Колин, щом на света съществуваха мъже като Марино.

— Здрасти. — Беше дошъл тъкмо навреме. Кратката размяна на поздрави, макар и сериозни, подсказваше фамилиарни отношения, осъзна Грейс. Колин спря погледа си върху новодошлия и пръстите на двете му ръце започнаха да потрепват. Той явно сметна, че уговорената й среща е с Марино, и тази мисъл никак не му допадна.

Много лошо, помисли си Грейс. Какво си мислеше Колин Уилкърсън изобщо вече нямаше никакво значение за нея.

— Извини ме — обърна се тя към Колин небрежно, но въпреки това достатъчно учтиво. На Марино каза: — Елате в кабинета ми, моля.

— Да, госпожо — отвърна той и я последва, като тя изтълкува псевдоучтивия му тон като отговор на нейното грубо държание.

След като и двамата влязоха в стаята й, тя затвори вратата, облегна се на нея и впери поглед в него.

23.

— Не ми казахте — обвини го ядосано Грейс.

— Беше тайна полицейска акция. Не можех. — Марино дори и не направи опит да се преструва, че не знае за какво става дума. Пъхвайки ръце в предните джобове на дънките си, той се залюля на пети върху така познатите й черни баскетболни обувки и изглеждаше влудяващо равнодушен.

— Глупости!

— Истина е. Какво мислите, че трябваше да направя? Да ви се обадя тази сутрин и да ви кажа, между другото, Ваша Чест, подготвяме една акция, свързана с проверка на училището на дъщеря ви, така че се подгответе? Първо на първо, ако в шкафчето си тя имаше трева или нещо подозрително и вие й бяхте казали, което, залагам цялото си имущество, щяхте да направите, щеше да й се даде възможност да се отърве от него, а това е закононарушение и от моя, и от ваша страна. Второ, тя — или вие — щяхте да имате време да кажете и на някой друг, бихте могли да кажете, вероятно бихте казали и на друг и да провалите по този начин акцията. Аз, както и вие, съм професионалист. Не можех да ви кажа.

— Снощи, когато така се бяхте заели да ме уверявате, че няма причина, поради която да не ми кажете, ако знаете, че някой се опитва да уплаши или навреди на Джесика, сте знаел за тази предстояща акция; имало е причина. Затова онзи надпис стоеше на огледалото й, нали? Затова!

Грейс беше вече толкова ядосана, че направо съскаше. Фактът, че той не изглеждаше ни най-малко притеснен, разкаян или дори ангажиран, просто наливаше маслото в огъня.

— Отново забравяте, че времето не пасва. Надписът на огледалото е преди акцията.

— Някой определено е знаел за нея!

— Никой не знаеше. Стана твърде бързо. Когато бях у вас снощи, нищо не беше планирано. Хлапето, по което стреляха, я предизвика. Имаме заповед да не допускаме никакви инциденти с ученици в хода на разследването, затова се наложи да се намесим. С това приключиха нещата.

— Вие и вашият — какъв ви е той, между другото, брат? братовчед? дядо? — какъвто и да е, снощи като пристигнахте у нас, бяхте облечени в черни екипи. Бяхте облечени за случая, който последва. Не отричайте.

— Дом ми е брат. По-голям с три години от мен. Благодаря, че попитахте. А не ви ли дойде наум, че вероятно сме били облечени така, понеже сме мислили да потичаме като вас?

— Глупости! — повтори отново Грейс.

Той скръсти ръце на гърдите си и наведе глава към нея. Очите му засвяткаха и това я вбеси още повече.

— Знаете ли какво, може само да се надявате да ви се помогне, с тая бясна параноя, която развивате.

Гневът на Грейс се отприщи. Насочила обвинителен показалец към него, тя се отмести от вратата, присви очи и впи режещ като стомана поглед в него, докато се приближи към него.

— Слушайте, детектив, вашето поведение представлява опасност за дъщеря ми и аз няма да го търпя. Ясна ли съм? Няма да го търпя! Знаете какво става в къщата ми, знаете, че Джесика е заплашвана и преследвана заради тази история с наркотиците и предприемате акция в гимназията, в която учи, без да ме уведомите и без да ми дадете възможност да я предпазя да не й се случи нещо. Мога да го окачествя като не по-малко от престъпна безотговорност! В момента възнамерявам да се обадя на районния прокурор, шефа на полицията и на Министерството на вътрешните работи и да изоблича тактиките и методите, които прилагате в този случай!

Направо тресяща се от бяс, тя се спря на по-малко от крачка пред него, а пръстът й пореше въздуха при всяка нейна дума. Беше висока, но той беше по-висок. Беше слаба, а той беше целият мускули, но сега беше ядосана, а по всичко личеше, че на него му е забавно. Това, осъзна тя, беше достатъчно да изравни разликата в баланса на физическото несъответствие.

Той се протегна, хвана насочената към него ръка и я стисна здраво. Усещането при допира на ръката му, топлите му пръсти, обгърнали нейните по-слаби и хладни, толкова неочаквано я стресна, че съвсем я разсея. Над стиснатите им ръце погледите им се срещнаха.

— Кажете ми нещо, Ваша Чест: Всеки срещнат ли се опитвате да третирате така, или аз по някаква причина съм щастливец? — Вече нямаше никакво съмнение, че той страхотно се забавляваше от това нейно поведение. Изписано беше на лицето му.

Грейс изтръгна ръката си от неговата, а ядът й се възвърна с нова сила, провокиран от неговата несериозност. Едва сдържайки се да не избухне, тя успя да се овладее. Пое си дълбоко въздух, за да се успокои, и замълча в продължение на няколко секунди. Беше открила, че в запазването на самообладание се криеше тайната на властимащите. Ако загубиш контрол над ситуацията, противникът ти побеждава.

— Искам дъщеря ми да е в безопасност. — Тя говореше като съдия, студено, отсечено и рязко, което означаваше, че очаква да й се подчинят и да приемат нейната воля. — Искам да изпратите някого в училище, който да я наблюдава през деня. Искам тя — и момичето, което пратих да я вземе — да бъдат ескортирани до дома ми. Искам един полицай вкъщи, за да ни пази, докато се уверя, че Джесика е в безопасност. Ако не сте упълномощен и не можете да организирате това, ще ви прескоча и ще намеря някой, който може.

Той я погледна за миг така, сякаш се чудеше как да й отговори. Скръсти ръце на гърдите си и леко се намръщи, а бръчките между веждите му отново се появиха.

— Ваша Чест — поде той, изговаряйки думите бавно и отчетливо, сякаш говореше на някой, когото смяташе за съвсем дебелоглав. — Помислете за това, което току-що поискахте. Засега няма никакви доказателства, че някой в Хеброн или където и да е другаде свързва дъщеря ви с нашето разследване на наркотрафика. Всички, отправени към нея заплахи от тази страна, по-скоро са резултат от вашето твърде живо въображение и на няколко съвпаднали по стечение на обстоятелствата събития. Ако я обградим с полицейски ескорт, ще ги накараме веднага да я забележат, а вие не желаете това. Точно това ще я заклейми като наш информатор, а тя, позволете ми да ви напомня, не е била. Ако искате един съвет от мен, не се опитвайте да привлечете вниманието към нея по този начин.

Грейс изпадна в затруднение. И тя си бе помислила същото, но сега, завладяна от нарастващото безпокойство, че дъщеря й е в опасност, беше забравила за това. Дали наистина не преиграваше? — се запита тя отчаяно. Дали не трябваше просто — но то бе най-трудното нещо на света — просто да стои и да чака да види какво ще стане, с надеждата, че нищо лошо няма да се случи?

Той въздъхна.

— Ако ще ви накара да се почувствате по-добре, ще пратя някой да наблюдава дали дъщеря ви и гледачката й са следени след училище. Ще наредя патрулната полицейска кола периодично да минава покрай вас следобед и довечера. И ще се погрижа всичко това да става съвсем незабелязано и ненатрапчиво. Имате номера ми и номера на полицията и коя да е от вас двете може да се обади, ако се почувства застрашена от нещо. Но не мисля, че има от какво да се притеснявате. Ако, виждате, че казвам ако, голямо ако, нашето разследване в Хеброн по някакъв начин е изложило дъщеря ви на риск, то вече няма от какво да се притеснявате, защото то приключи. Приключи. Разбрахте ли?

Грейс седеше, втренчила поглед в него. Той отвърна на погледа й с изражение, в което се четяха едновременно раздразнение, смях и разбиране. Чувството, което беше изпитала, чувството, че може да разчита на него, се бореше със силата на интуицията й. Може и да беше прав, помисли си тя, а надигналият се отвътре глас на майчиния й инстинкт да грешеше.

Тя винаги имаше склонността да проявява прекомерна загриженост за всичко, свързано с Джесика.

— Добре — въздъхна тя. — Добре. Линда — помните я — тя ще прибере Джесика от училище. Кара бежов форд ескорт. Просто пратете някого да се увери, че ще се прибере спокойно вкъщи. И накарайте някого да наобиколи къщата довечера.

— Добре — обеща той, а тонът и изражението му подсказваха, че смята, че Грейс най-после мисли разумно. — Не се притеснявайте. Аз…

На вратата се почука. Преди Грейс да отиде да отвори, вратата се открехна и Оуен Джонсън подаде глава вътре. Около петдесетгодишен, женен, с голяма глава с посребрена коса и любезно изражение, той беше неин колега в съда и Грейс имаше постоянна уговорка с него и другия от тримата съдии всеки четвърти четвъртък от месеца.

— Готова ли си за обяд, Грейс? — поглеждайки я, попита той.

Все още беше облечена в съдийските си одежди. Обърна се към вратата, а Марино остана зад нея. Оуен погледна над нея към полицая и после отново към нея, сбръчквайки вежди, като си помисли, че е прекъснал нещо лично.

— Съжалявам, не исках да ви преча…

— Идвам след минута, Оуен — каза тя с усмивка. Той кимна и се оттегли, затваряйки вратата след себе си.

Когато тя се обърна към Марино, видя, че изражението на лицето му се е променило по някакъв неопределен начин.

— Ще се погрижа, Ваша Чест — каза той отсечено и по същия отривист начин мина покрай нея и излезе. Грейс остана загледана след него за миг, преди едно внимателно почукване да й напомни, че Оуен и останалите я чакат. Набързо разкопчавайки робата си, тя се присъедини към тях за обяд.

И си забрани да си спомня за лекото, сладко гъделичкане, което беше изпитала, когато Тони Марино държеше ръката й.

Така се случи, че през следващите два дни нищо обезпокоително не се случи, оказаха се дори приятни. Когато тя загрижено (въпреки че горещо се надяваше) попита Джесика за събитията в училище, тя й разказа, че никой от приятелите й не е бил задържан за притежание на наркотици, нищо не са били прибрали. Децата, които бяха арестувани, както и момчето, по което беше стреляно, бяха от по-горни курсове и тя не ги познаваше. Беше щастлива, защото повечето от съучениците й отново бяха започнали да й говорят, въпреки че някои от тях — като Алисън например — все още бяха доста раздразнени.

Докато я слушаше, Грейс с облекчение си помисли, че Марино се бе оказал прав. След като разследването във връзка с наркотиците в Хеброн приключи, вероятно Джесика наистина вече не беше в опасност.

Стигайки до това заключение, макар и съвсем несигурно, й донесе такова облекчение.

Баскетболните пробни мачове бяха насрочени за събота сутрин. Грейс откара Джесика до спортната зала дори по-рано, в осем сутринта, остана да я гледа и напрегнато гриза кокалчетата на ръцете си, когато ставаше напрегнато. Калинките от Хеброн бяха най-добрият женски гимназиален отбор в щата и борбата да спечелят състезанието беше ожесточена. Като първокурсничка за Джесика беше почти немислимо да бъде включена в отбора на университета, но тя упорито преследваше мечтата си.

— Джесика се справя добре — отбеляза насърчително Ан Милхолън, докато Джесика отбелязваше поредните точки. Ан седеше до Грейс на скамейките сред останалите родители, които наблюдаваха турнира. Дъщерята на Ан, Емили, беше приятелка на Джесика и също много се стараеше да се представи добре.

— Благодаря, Емили също — отвърна й Грейс. Емили беше отбелязала няколко точки, но беше висока и здраво сложена, което я правеше неотразима под коша.

— Толкова се вълнуваше тази сутрин. Ами Джесика?

— Джесика никога не се вълнува — отвърна Грейс с гримаса, като потриваше изпохапаните си кокалчета на ръцете. — А пък аз винаги.

— О, виж това! — възкликна Ан, тъй като погледът й беше привлечен от действията, които се развиваха на терена.

Грейс погледна в тази посока и стомахът й се сви, докато гледаше как дъщеря й пробяга през игрището, дриблирайки, скочи за стрелба — и в последната секунда Тифани Драйвър открадна топката от ръцете й. Не последва никакъв съдийски сигнал от страна на треньорите им, които сега бяха в ролята на рефери. Изражението на лицето на Джесика, докато бягаше обратно след топката, накара Грейс да се почувства горда и в същото време отчаяна. Джес беше решена да влезе в отбора и играеше с цялото си сърце. Скачайки да предотврати удара на Тифани към коша, тя беше блъсната на пода.

Грейс изтръпна.

След края на играта Грейс откара Джесика до дома, за да се преоблече. Само веднъж през последните три месеца, в които Джесика трябваше да не излиза от къщи, Грейс се беше съгласила да направи изключение и й позволи да отиде до търговския център за обяд и след това на кино с приятелките, с които бяха тренирали за турнира.

Понякога беше трудно да отстоява непоклатимата си позиция. Грейс се съгласи, преценявайки, че те и двете бяха преживели толкова много стресови ситуации напоследък, че Джесика наистина имаше нужда от малко време с приятелите си за разтуха.

Колкото до опасността, не би трябвало да има такава. От два дни всичко беше спокойно. Историята с опиатите беше приключила. Приятелите на Джесика отново й говореха. Беше посред бял ден и с цяла група момичета в търговския център все пак.

Ако този неин майчински инстинкт не я оставеше най-после на мира, Грейс реши, че винаги може да отиде до центъра, да стои, без да я виждат, и да наблюдава дъщеря си, без да се натрапва.

Помисли си, че Джесика ще я убие, ако разбере.

Докато паркираше в гаража, Грейс леко се усмихна при мисълта как се промъква зад будките, докато се опитва да не изпуска от поглед дъщеря си. Джесика изскочи от колата почти в движение, но после се поколеба. Обикновено тя изтичваше вътре преди майка си, пускаше сака си в кухнята и се качваше горе да вземе душ, но след последните неприятни случки с огледалото не й се искаше да влиза вътре сама. Грейс прекрасно разбираше как се чувства Джесика, без да има нужда изобщо да й обяснява. Почти винаги, въпреки подобряването или влошаването на взаимоотношенията им от време на време, психиката им беше настроена на една и съща честота на вълната. Вероятно защото толкова дълго бяха живели заедно само двете.

И така Джесика влезе вътре съвсем малко преди нея през кухненската врата. Вярна на навика си, тя пусна сака до закачалката за дрехи в преддверието и застина като мумия.

— Мамо, сладкиш ли си ми направила? — Попита невярваща Джесика, без да иска пречейки на Грейс да види какво става. Беше се заковала на място като истукана, забила поглед в масата.

— Какво? — Носейки чантата си и торбите със зеленчуци, Грейс бутна дъщеря си настрана, погледна към масата и също застина.

В средата на масата беше поставен сладкиш, красиво подреден върху хартиена чиния с дантелена салфетка и украсен сякаш за нечий рожден ден. Лъскава бяла глазура, жълти рози със зелени листенца и прасковени пъпки. Навеждайки се да го разгледа отблизо, Грейс забеляза, че отгоре на тортата имаше нарисувана в глазурата картина — топка, която минава през пръстена на баскетболното табло. Надписът гласеше: Успех, Джесика!

Грейс не беше поръчвала тортата, нито пък беше молила някой друг да го прави. Всъщност тя и Джесика изключително рядко ядяха торти.

И, което беше по-важното, това произведение на сладкарското изкуство не беше на масата, когато двете с Джесика излязоха сутринта. А оттогава досега никой друг не беше влизал в къщата.

24.

— Торта. — Марино гледаше надолу към сладкиша на масата, поставил ръце около облегалката на едни от зелено боядисаните столове с кожени облегалки от комплекта в кухнята. Той хвърли поглед към Грейс, която беше застанала на отсрещната страна на масата и го наблюдаваше. — Какво ви кара да смятате, че една торта, на която пише Успех, Джесика!, представлява заплаха?

Полицаите Джелински и Айърс, пристигнали на мястото на събитието преди около десетина минути, обикаляха наоколо. Джелински изглеждаше леко отегчен, докато разглеждаше тортата, а Айърс, както и Марино, направо намусено погледнаха Грейс.

— Не съм я поръчвала. Не ядем торти. Пък и не беше в къщата, когато излязохме сутринта оттук — обясни Грейс за втори път с усилие, опитвайки се да прояви търпение. Марино тъкмо беше пристигнал. Джелински и Айърс показваха незаинтересоваността си от това по какъв начин една торта представлява заплаха.

— Сигурно сестра ви я е донесла. За бога, това е приятен жест. Доставката на торта без ваше разрешение не е непременно престъпление.

— Сестра ми знае, че Джесика и аз не ядем торти. Не я е донесла тя. Никой, които ни познава, не би я донесъл. Джесика е диабетичка. Не ядем сладкиши.

Грейс говореше, като поставяше акцент върху всяко изречение. Отстрани погледнато, предположи тя, изглеждаше сякаш тя имаше странна отрицателна реакция към това, което можеше да се приеме като приятна изненада за Джесика. Но — тортата беше зловеща. Тя го почувства с всичката сила на интуицията, която притежаваше, и изпита толкова много страх към нея, колкото към задействана бомба, тиктакаща на масата в кухнята й.

Който беше написал надписа върху огледалото на Джесика, беше оставил и тортата, сигурна беше.

— Нищо не е приключило — каза тя на глас, скръстила ръце на гърдите си. Беше облечена в тъмносин блейзър, бяло поло и спортни панталони, но въпреки това й стана студено, студено до мозъка на костите й. Онова познато изстиване, което нямаше нищо общо с надвисналите тъмни облаци отвън, нито със ситно ръмящия дъжд, който като мъгла изпълваше въздуха.

— Какво? — Марино я погледна с леко раздразнение в гласа. Черната му коса днес пак се беше начупила, доказвайки теорията й, че всъщност косата му беше чуплива и това личеше само когато е мокра, както сега от дъжда. Вероятно се беше подстригвал, защото изглеждаше по-къса около ушите и на врата, помисли си тя. Както и тя, той също беше облечен с блейзър и спортни панталони, като горницата беше от кафяв туид, а панталоните — от качествен тъмнокафяв вълнен плат. Дори беше сложил вратовръзка от кафява копринена материя на тънки черни райета. С онази малка част от съзнанието си, която не беше обзета от нарастващия страх, тя се зачуди накъде ли се беше упътил, когато му се обади по пейджъра.

— Нищо не е приключило — повтори тя, кръстосвайки ръце на гърдите си, за да се предпази от проникващия във вените й студ, и го погледна през масата. — Казахте, че всичко е приключило, но не е. Който е написал думите върху огледалото на Джесика и е откраднал мечето й, той е направил и това.

— Господи… — Марино поклати глава. — Да знаете, че наистина ви обзема параноята.

— Не ме обзема параноя. — Грейс се опита да потисне истеричния пристъп, за да звучи убедително, разумно и категорично. — Виждате тази торта, нали? Тя е истинска и стои на моята кухненска маса, въпреки че не беше тук, когато излизах, а аз и дъщеря ми не ядем торти и следователно не сме я поръчвали. Надписът върху огледалото също беше истински, а мечето на Джесика наистина стоеше на улицата и аз наистина преследвах някакъв нахълтал в къщата ми човек в нощта, когато го намерих да лежи там. Така че бихте ли ми обяснили как точно така стеклите се обстоятелства допринасят за параноичното ми състояние, ако обичате.

— Това е торта, Грейс.

Това, че той я нарече по име за първи път, мина почти незабелязано. Всъщност Грейс забеляза, но беше твърде притеснена и разстроена за себе си и дъщеря си, за да му обърне повече внимание, а не само мимоходом да го отбележи като факт.

— Това е заплаха.

На пътеката пред къщата изсвири клаксон. Грейс подскочи, стресната дори от този познат звук. Марино и останалите полицаи погледнаха към предната част на двора, откъдето беше дошъл звукът.

— Мамо, мамо, те са! — Джесика нахлу в кухнята, току-що изкъпана и облечена за излизане, което означаваше неизменните дънки и блузка, но беше сложила и висящи обеци, чанта през рамо и черно кожено яке, скроено като тренчкот, пристегнато с колан през кръста. Решена да не всява страх у дъщеря си, Грейс се престори, че тортата не е от такова голямо значение. Но беше сметнала, че Джесика е разбрала, че наличието й изключваше всяка вероятност за излизане с приятели до търговския център.

— Джес… — започна тя безпомощно, като поклати глава и възнамеряваше да се опита да обясни на дъщеря си, че тя в края на краищата не може да излезе.

— О, мамо, моля те! — Джесика вероятно беше прочела намерението в очите й или го бе отгатнала по поведението й. — Моля те… Толкова искам да отида! От седмици не съм излизала от къщи, а се държах така добре. Това стоене затворена ме побърква. Вече всичко е наред с приятелите ми и не искам отново да го провалям… Моля те!

— Джесика, скъпа, знам, че ти разреших, но…

— Не ми пука от тази тъпа торта — заяви яростно Джесика. — Нито от огледалото, нито от нищо! Това направо съсипва живота ми и аз няма да позволя да стане така. Просто не мога да стоя затворена тук завинаги, майко! И аз си имам свой живот!

Клаксонът отвън изсвири отново.

— Моля те, моля те, моля те, — започна да я умолява Джесика с ръце, скръстени като за молитва под брадичката.

Без да има ни най-малкото намерение, Грейс погледна към Марино. Той ги наблюдаваше с ироничното си изражение, което по-ясно и от думите показваше колко жалка му изглеждаше тя в ръцете на Джесика. Грейс стисна устни. Не че мнението му изобщо имаше някакво значение за нея.

— Мамо, моля те…

Очите на Джесика бяха станали огромни и умоляващи. Против твърдото си решение, Грейс почувства, че се поддава. Не можеше завинаги да държи Джесика заключена, не можеше да издигне стени около нея, колкото и да й се искаше да го направи.

Истината беше, че тя винаги трудно успяваше да откаже нещо на дъщеря си и почти никога не успяваше.

— Ще обещаеш ли, ще ми обещаеш ли да не се отделяш от останалите момичета по никакъв повод?

— О, разбира се, да! Благодаря ти, мамо! Ти си най-добрата майка в целия свят!

Приемайки въпроса й за разрешение да излезе, което всъщност Грейс предположи, че също е дала по този начин, Джесика се втурна, залепи една целувка на бузата й и за да не се сблъска с полицай Джелински, който в този момент проверяваше ключалката на задната врата, изскочи от кухнята към централната входна врата.

Грейс вече беше обзета от ужасното чувство, че е направила грешка. Един поглед към Марино й показа, че и той мисли същото, макар и поради друга причина. Той имаше предвид дисциплината и възпитанието; тя се притесняваше за опасността. Тя го погледна предизвикателно: това си беше нейната дъщеря, нейното решение.

— Бихте ли ме извинили за минута, веднага се връщам — каза Грейс на Марино и останалите. — Просто искам да кажа две думи на майката, която ще ги закара.

Тя побърза да настигне Джесика. Ан, която трябваше да заведе момичетата до търговския център, разбира се, изгаряше от любопитство при вида на паркираната отпред полицейска кола (Джелински и Айърс бяха пристигнали със служебната). Грейс й каза, че някой е влизал у тях, без да изпада в подробности по този въпрос. Тя обаче помоли Ан да внимава за Джесика. Което Ан обеща да направи. Разговорът им беше кратък, защото момичетата бързаха да тръгват и не скриваха нетърпението си. И все пак, докато гледаше как колата потегля по пътя, Грейс се почувства малко по-добре от решението, което беше взела да пусне Джесика да излезе.

Докато се върна в къщата, дъждът вече беше намокрил дрехите й и посипал косата й. Лицето й беше мокро, по устните си усещаше влагата. Топлината на къщата я обгърна като прегръдка. Познатият мирис, комбинация от това, с което отдавна беше решила да поддържа къщата — гланц за мебели, старо дърво и прах за почистване на постелки, с който поръсваше всяка сряда — й подейства успокояващо. Тя мина покрай полицай Айърс, която беше тръгнала да излиза в коридора, и й кимна. Жената й отвърна, но не се усмихна. Както и предишните пъти, когато беше идвала, поведението й беше толкова професионално, че граничеше с неприязън.

— Няма следи от влизане с взлом — обясняваше Джелински на Марино, когато Грейс се върна обратно в кухнята. Централното осветление беше пуснато, въпреки че беше ранен следобед, заради мрачния ден навън. С меките си, топли цветове и уютни мебели кухнята изглеждаше много по-приятна от местата, където обикновено ставаха полицейските разследвания.

— Има ли отпечатъци от стъпки? Цял ден вали. Трябва да има някакви стъпки, ако е идвал отвън — попита Марино.

— Не съм забелязал никакви — каза, сякаш се извиняваше Джелински и отново огледа пода. Ако имаше отпечатъци от стъпки, помисли си Грейс, проследявайки погледа му, вече беше твърде късно да ги открият. Дори и да е имало, те се бяха заличили под стъпките на толкова много хора, влезли след това — тя, Джесика, тримата полицаи бяха се движили из кухнята, без да се сетят, че може би на пода ги очакват доказателствата. Пространството около масата и разстоянието към предната и задната врата представляваха мокри, зацапани с кал пътеки, но дори и за нейното нетренирано око беше ясно, че никакъв отделен отпечатък не можеше да се отличи от останалите.

— Заключихте ли вратите на излизане? — Марино погледна към Грейс, докато тя изтръскваше мократа си коса с ръка, за да премахне колкото може повече от влагата. Погледите им се срещнаха.

— Да, разбира се.

— През коя врата влязохте?

— През задната. Тази зад вас. — Тя кимна в тази посока.

— Заключена ли беше вратата?

— Да.

— Не е ли същата тази врата, където ключалката не се затваря добре?

— Да, но този път успях добре да я затворя. Отворих я с ключ на влизане.

— Сигурна ли сте?

— Да.

— Въпреки че това не ни казва много. — Марино сбърчи вежди и се замисли. — Ако някой открие, че вратата не се заключва добре, влиза вътре и след това излиза, значи резето се е затворило добре, когато е излизал.

Полицай Айърс се върна при тях с мокра коса и дрехи, също като Грейс преди малко. Обувките й жвакаха, когато мина по плочките и стигна до масата. Непрекъснатият звук от правенето на снимки с фотоапарата отчетливо отекваше в утихналата къща.

Премествайки се от мястото, където тя снимаше, Марино се подпря на бара в средата на стаята, започна да барабани с пръстите на едната си ръка по облицования с плочки плот и насочи поглед към Грейс, която беше застанала съвсем наблизо, до мивката.

Грейс забеляза разсеяно, че една-единствена чиния от овесена каша стоеше в мивката и очакваше реда да бъде пъхната в миялната машина. Джесика беше закусвала с овесени ядки.

— Кой има ключ от къщата ви? Освен сестра ви.

— Семейство Алън. Съседите ни. — Тя вдигна купата и я сложи в миялната машина. Чиниите от закуска вече бяха подредени вътре в очакване да бъдат измити, когато се напълни машината.

— Ами домашната ви помощничка?

— А, да. Пат също. — Тя затвори вратата на миялната машина, без да я пусне — още не беше съвсем пълна — и се обърна да го погледне.

Погледът, който той отправи към нея, съвсем ясно разкриваше мисълта му, че почти забравяйки, че помощничката й също има ключ, по никакъв начин не подобряваше мнението му за качеството на нейните свидетелски показания. С други думи, кого другиго забравяше да спомене?

— Някой друг? Бавачката? — В гласа му се долавяше лека нотка нетърпение.

— Линда? Не. Джесика си има ключ, с който отключва, като се прибират след училище. — Грейс също се облегна на бара. Облицованият плот беше хладен и хлъзгав, когато постави ръка върху него.

— А! — Възклицанието прозвуча, сякаш някакво прозрение го беше осенило. — Джесика има свой ключ. Но кой има достъп до него, чудя се…

— Какво искате да кажете? — намръщено го погледна тя.

— Имам предвид, че напълно е възможно да има един-двама приятели, които да са си извадили дубликат.

— Не мисля — защо някой от приятелите й ще го прави?

— За да могат да оставят съобщения на огледалото й и да й поднасят торти изненади — отвърна той сухо.

— О… — Грейс не беше се сетила за тази възможност — че някой от приятелите на Джесика може да си е направил ключ дубликат. Това можеше да обясни нещата.

— Да. Добре, това значително увеличава нашия списък със заподозрени възможни доставчици на торти, които имат възможност да вземат ключа й. Да видим сега — сестра ви, съседите, домашната помощничка, както и някой или всички приятели на Джесика. И техните приятели. До безкрай.

— Ще ми сменят ключалките в понеделник. И ще поставят охранителна система. — Но Грейс беше почти сигурна, че лицето, което беше преследвала в двора си онази нощ, когато беше намерила Господин Мечо паднал на пътя, не беше сред приятелите на Джесика. Поне не от тези, които тя познаваше.

— Добра идея — отново прозвуча сухо гласът му.

— Готова съм със снимките. — Айърс държеше в ръка няколко моментални снимки и ги размахваше във въздуха, за да изсъхнат, а още доста беше поставила на масата пред себе си. Фотоапаратът висеше на каишката си от врата й.

— Чудесно. — Марино се премести до масата и известно време разглеждаше снимките. Айърс докосна ръката му и му каза нещо като се усмихваше. Грейс за първи път я виждаше да се усмихва. Значи полицай Айърс флиртуваше с детектив Марино. Тя се изненада от проявената от нея изненада. Полицайката беше млада и привлекателна. Какво чудно имаше, ако харесва Марино? Грейс също го харесваше, независимо дали й беше приятно да си го признае, или не.

Марино обаче не даваше вид, че забелязва какво става.

Той нито веднъж не отвърна на усмивката на Айърс. Вместо това поведението му беше съвсем професионално, когато погледна през рамо към Грейс.

— Това, което искам вие да направите сега, е да се обадите на сестра си, на съседите си, на помощничката си и да ги попитате дали ключовете са още у тях и дали някой от тях не ви е изпратил тази торта като подарък. — Той вдигна ръка, за да възпре опита на Грейс да възрази, че никой от тях не би направил подобно нещо.

— Просто за да изключим и най-малката вероятност, нали?

— Добре. Разбрах. — Грейс се обади първо на семейство Алън и разговаря с Джуди. Тя я увери, че ключът все още стои провесен на един пирон в килера. Тя лично веднъж преди много месеци беше забелязала, че е там и от прашасалото му състояние беше решила, че никой не го е пипал, както и не знаеше нищо за тортата. Следващата, на която се обади, беше Пат и тя каза, че използва ключа всяка сряда, както обикновено, включително последния път. Ключът все още висеше на връзката й и също не знаеше нищо за тортата.

Марино и останалите оглеждаха къщата, докато Грейс говореше по телефона. Марино влезе в кухнята точно когато тя се опитваше да набере телефона на Джаки за втори път.

— Никой от тях не е носил тортата. Джаки не си е вкъщи, но знам, че и тя не е — осведоми го Грейс и затвори телефона.

Марино прие думите й и кимна утвърдително.

— Всичко в къщата изглежда наред. Никой не наднича изпод леглата или от шкафовете. Сякаш нищо не липсва, но може би искате сама да се уверите?

Грейс кимна. Една бърза обиколка из къщата с Марино по петите показа, че сякаш наистина всичко беше наред. Когато се върнаха в кухнята, полицаи Джелински и Айърс стояха и ги чакаха там, разговаряйки с приглушени гласове.

— Наистина няма какво друго да направим, освен да напишем още един рапорт. — Джелински със съжаление погледна към Грейс.

Устните на Грейс се свиха. Писането на рапорт беше губене на време.

— Искам извършителят да бъде заловен. — Тя гледаше Марино, докато говореше. Разговорите с Джелински и Айърс бяха, както вече беше установила, само прахосани на вятъра усилия.

— Вече сте го казвала — отвърна Марино. — И, повярвайте ми, ние се опитваме да направим всичко възможно. Това, което ще направя сега, е да изпратя някой да провери всички пекарни в района и да видим дали някой е правил такава торта и за кого. Няма да е трудно да открием къде е правена, ако е някъде наоколо, което сигурно е така. Ако не възразявате, смятам да взема тортата и да я занеса за изследване, просто да се уверим, че не е отровна или нещо такова.

Грейс не беше помислила за такава възможност.

— Звучи ми разумно.

— Добре. — Той вдигна тортата, погледна я отблизо замислено, после отново се обърна към Грейс: — Имате ли нещо, в което да я сложим? Някаква кутия или друго?

Грейс поклати глава. Кутия от обувки нямаше да свърши работа, а нищо друго по-голямо не й се намираше.

— Нямам кутия, но имам найлонови опаковки. Поне няма да цапа толкова.

— Някоя торба за боклук? От онези големите найлонови торби.

— Да, имам.

— Ако повече нямате нужда от нас, детектив… — каза Джелински, когато Грейс се върна с една такава торба за смет от килера. От крадливия поглед, който той хвърли към нея, й стана ясно, че не беше съвсем сигурен как тя ще приеме желанието им да тръгват.

Марино поклати глава.

— Тръгвайте и вземете това. Наистина няма какво друго да се направи, освен да се погрижим за тази торта, и аз ще се заема с това.

— Детектив, ако имате нужда от помощ… — обади се Айърс, предлагайки му се открито. Тя отново му се усмихна. Грейс изпита остро чувство на антипатия към другата жена и отвращение от намеците й, но веднага се опита да се абстрахира от това. Марино поклати отрицателно глава относно предложението за съвместна работа, след което Джелински и Айърс си тръгнаха, последната с явно нежелание (според Грейс поне).

— Имате ли клечки за зъби? — попита я Марино, когато тя му подаде торбата.

— Мисля, че да. — Тя отново отиде до килера, намери кутийката с клечки за зъби, която беше използвала да бучка маслините и сиренето на последната вечеря, която беше организирала, и се върна с тях на масата. Марино извади около десетина от кутийката и ги набоде върху и отстрани на тортата.

— Какво правите? — попита озадачено Грейс.

— Така ще предпазя глазурата от допира на найлона — обясни й той, отправяйки към нея усмивка, изпълнена със самоирония.

— Добро хрумване. — Грейс беше впечатлена — както от клечките, така и от тази усмивка, която направо я замая.

— Майка ми непрекъснато правеше сладкиши. Участваше в много конкурси и непрекъснато печелеше награди. Повярвайте ми, знам доста неща за транспортирането на тортите. Сега задръжте торбата отворена вместо мен, ако обичате.

Грейс направи каквото й беше казано. Марино уверено пъхна тортата вътре и наистина клечките свършиха добра работа, така че глазурата остана недокосната. Приключвайки с това, Марино прибра снимките, които Айърс беше оставила на масата, погледна ги за последно и ги пъхна в джоба си.

— Трябва да тръгвам. — Той взе тортата, внимателно придържайки опакования си товар с две ръце отдолу. — Трябва да присъствам на кръщенето на най-малката си племенница — той погледна часовника на стената — след тридесет минути.

— Чакайте малко. — Удивлението й внезапно се отприщи. Ръцете й стиснаха облегалката на най-близкия стол и тя го погледна с недоумение. — Това ли е всичко? Само това ли можете да направите? Да огледате наоколо, да направите няколко снимки, да зададете няколко въпроса и после просто да си тръгнете? Ами този, дето влиза в къщата ми и тормози дъщеря ми и мен?

За миг той просто я изгледа, без да каже нищо.

— Грейс — отговори той най-накрая. — Ще се погрижа тази история с тортата — както и другите неща — да бъдат съвсем детайлно разследвани, обещавам. Но трябва да ти кажа, че тук нямаме много, за което да се хванем. Торти подаръци и надписи по огледалото и откраднати мечета не са достатъчни, за да мобилизирам цялата полиция.

— Това са заплахи. — В гласа й отново се надигна разяреност. Ръцете й стиснаха облегалката на стола.

— Вероятно — отвърна той небрежно и се обърна към вратата. Поглеждайки назад, добави: — Ще направя, каквото мога. Междувременно заключвайте вратите, независимо дали сте си вкъщи, или не.

— Това явно няма кой знае какъв ефект, не е ли така? — В гласа й все още звучаха остри нотки. — Точно колкото и викането на полицията.

— Ние се отзовахме, нали? — Той се упъти към вратата, а Грейс го последва.

— И приключихте. — Тонът й сега беше определено рязък. — Без да сте направили нищо, за да разрешите проблема. Както казах и по-рано, изобщо не приемате това насериозно.

— Опитвам се да гледам разумно на нещата — промърмори той и спря пред вратата, като кимна с глава към пакета в ръцете си: — Бихте ли взели това?

— Страхотно! — Грейс му отвори вратата, без да прояви и най-малка любезност. Студен въздух, мекото трополене на леещия се дъжд, мирис на влага, на подгизнала пръст, на зеленина и паваж нахлуха вътре. — Непрекъснато ще си повтарям това. Като знам, че гледате разумно на нещата, определено ще се почувствам по-добре, да ви призная, особено когато дъщеря ми е заплашвана и тормозена вследствие на вашето разследване.

Той излезе на верандата, след това се обърна и я погледна с лека усмивка, повдигнал единия край на устата си в знак на това, че е разбрал саркастичния й намек. На фона на сивата завеса, спусната временно от дъжда, широкоплещестата му фигура изведнъж й се видя толкова солидна и значителна, че тя осъзна колко много не й се искаше той да си тръгва.

— Добре, вече знам какво си мислите. Точно сега, в този момент, официално ви заявявам, че приемам нещата сериозно. Но наистина не мисля, че вие или дъщеря ви сте в опасност. Независимо дали това са глупави шеги, или заплахи, или просто странно стечение на обстоятелствата, никой не се е изправил срещу вас в действителност. И не мисля, че това ще стане.

— Наистина се надявам да сте прав. — В гласа й този път определено липсваше саркастичната нотка.

Усмивката му се разтегна.

— Обадете ми се, ако имате нужда от мен.

И си тръгна.

Ядосана и безпомощна, Грейс го наблюдаваше, докато пресичаше верандата и когато се спусна забързано по стълбите, които леко завиваха наляво към алеята за паркиране отпред, чак докато шуртящият от дъжда картопов храст го скри от погледа й. Стискайки устни, тя затвори вратата и я заключи.

Когато тръгна обратно към кухнята за така необходимата й чаша кафе, тя изведнъж осъзна просто колко уязвима беше, сама в голямата си отекваща и празна къща.

В която някой с лоши намерения явно можеше да влиза, когато си поиска.

25.

— Виж, Джесика, това е Ръсти Карън! Ето го там с Тод Уилямс и Андрю Сайкс и Джейсън Олшейкър! — Емили я ръгна в ребрата с лакът. Джесика се притесни, че въодушевеното й възклицание, макар и спотаено, бе достатъчно силно, за да бъде чуто до отсрещната страна на претъпканата зала, където майката на Емили, Ан, пазаруваше на щанда на Лазарус.

— Шшшт! — предупреди я Джесика, отдръпвайки се от острия лакът, като едновременно с това хвърли таен поглед в посоката, в която се беше загледала Емили. Точно така, Ръсти беше там, с широките си панталони и разпасана фланела, той се смееше и приказваше, застанал в центъра на цяла групичка приятели, облечени като него. Сякаш излизаха от киното, което беше разположено в централната част на този етаж от търговския център. Пред и зад тях се движеха потоци хора.

— Бързо, хайде да се скрием тук. — Паникьосана, Джесика повлече Емили и останалите си приятелки — Тифани Драйвър и Поли Уелс — към най-близкия магазин, който се оказа бутик за обици. Беше погрешен ход. Алисън и Мади се оказаха вътре — всъщност всички гимназисти, които не бяха скапаняци, се размотаваха в центъра през уикендите — и пробваха някакви обици пред огледалото. Забелязвайки ги, Джесика почти се върна назад. Но беше твърде късно. Те също я забелязаха в огледалата.

— Ама това не е ли Джесика! — възкликна Алисън твърде сладникаво и се извърна от огледалото. Както повечето от страхотната компания, така и Алисън смяташе, че по вина на Джесика ченгетата са им са се стоварили на главата в училище. Ако Джесика беше нормална — в превод недиабетичка — според тях тя нямаше да припадне онази вечер в парка и те щяха да си купят дрогата и да се измъкнат, преди изобщо ченгетата да са разбрали кои са. Благодарение на Джесика ситуацията беше станала доста напечена в Хеброн и вече не беше безопасно да се носи нещо повече от Мидол в училище.

— Здрасти, Алисън, Мади. — Едва доловимо и с притеснение ги поздрави Джесика. Яркосинята обица, която Алисън беше сложила на ухото си — другата държеше в ръката си — почти идеално съответстваше на цвета на сенките, които се спускаха от веждите към клепачите й. Несъзнателно Джесика остана удивена от ефекта. От модните й сандали и тясната черна минипола до оранжевите кичури, които днес украсяваха косата й, Алисън изглеждаше съвсем стилно. Джесика знаеше, че и след хиляда години няма да изглежда така добре като нея.

За да запази самообладание и да не издаде изненадата си, тя реши, че една цигара ще оправи работата. Не просто заради никотина, а защото щеше да изглежда съвсем подходящо да запали. Обаче не си носеше своите. Беше оставила пакета Уинстън под възглавницата на люлката на верандата.

— Сега с тия ли се мотаеш? — Тонът на Мади звучеше назидателно. За разлика от Алисън тя беше руса, с отметната назад коса, която стигаше до кръста й, и беше пристегната с диадема на леопардови шарки, която чудесно подхождаше на шалчето, с което беше препасала стегнатите си черни дънки. Беше красива, може би най-красивото момиче в гимназията, въпреки че не я смятаха за толкова бойна, колкото Алисън, но пък тя беше съвсем наясно с мястото си в класацията и разпределението на позициите. Погледът, който хвърли към Емили, Тифани и Поли, беше открито презрителен. В йерархията, според която живееше всеки ученик в Хеброн, такива смотани момичета се нареждаха почти на края на класацията, малко преди пълните идиоти. Страхотни и върха — забрави!

— Здрасти, Алисън! — Емили поздрави тихо, а Тифани и Поли изобщо не се и обадиха, а само кимнаха с глава. Емили имаше широки рамене, мускулести крайници, плоски гърди и подскачаща, спортна походка. Тифани беше висока почти шест фута и слаба като пръчката на метла. Поли беше срамежлива, без никакъв бюст и носеше едновременно и очила, и шини. И трите нямаха никакъв успех сред момчетата. Алисън, Мади и компанията им просто не забелязваше такива неприспособени към обществото личности. Както и всички останали безлични присъствия в Хеброн, Емили, Тифани и Поли си знаеха мястото и се ужасяваха от него, както и от двете красиви, харесвани от всички момичета, застанали пред тях.

Благодарение на тоя отвратителен диабет Джесика знаеше, че вече също е понижена до позицията на безличните и неинтересните съученици.

— Джесика играе баскетбол. Знаеш ли? — Алисън се обърна към Мади. Тя напълно пренебрегна поздрава на Емили и всъщност присъствието й, както и това на Поли и Тифани. Цялото й внимание беше съсредоточено към Джесика, прясно низвергнатата.

— Аууу, не знаех — отвърна й Мади точно с такъв тон, с който би отговорила, ако Алисън я беше попитала дали знае, че Джесика има въшки.

— Наистина е добра — обади се Тифани, за да защити приятелката си, от което на Джесика й се прииска да потъне в земята. — Тя е душата и сърцето на отбора.

— Е, сигурно е нещо много важно — изгука Алисън. — Обзалагам се, че е така.

— Хей, я виж, та това е Ръсти Карън и тайфата му — намеси се Мади, забелязвайки минаващите момчета през стъклената витрина.

— Джесика харесва Ръсти, нали, Джесика? — Алисън й се усмихна злобно. — Той дали знае, че си тук, а? Обзалагам се, че е дошъл тук просто за да може да те срещне.

Разбира се, бившите приятелки Алисън и Мади знаеха за чувствата й към Ръсти, спомни си Джесика, която с цялото си сърце копнееше да не се изчерви в този момент.

— Хайде да кажем на Ръсти, че Джесика е тук — предложи Мади и се изкикоти.

Алисън кимна утвърдително. Преди Джесика да може да я спре — би се хвърлила и върху бомба, за да я спре — Мади изскочи от магазина.

— Трябва да тръгвам — каза рязко Джесика, без да я е грижа какво ще си помисли Алисън, само и само да се измъкне от унизителното положение да й се подиграват пред Ръсти. Последвана от Емили, Тифани и Поли, Джесика направо побягна от магазина.

— Джесика, почакай, ето го Ръсти! — извика след нея Мади.

Един бърз, неволно хвърлен назад поглед й показа, че Мади наистина водеше след себе си Ръсти. Кискайки се, тя го беше хванала под ръка и го буташе напред. Приятелите му бяха останали някъде назад, просто някакви лица в огромната тълпа. Ръсти намръщено погледна след Джесика. Реакцията му изобщо не беше изненада, помисли си тя и цялото й тяло се сгорещи от унижението. Не всеки ден на Ръсти му се случваше някое момиче да бяга от него.

Без предупреждение пръстите й се закачиха в нещо, тя се спъна, разпери ръце и падна. Просто така.

Стори й се, че цяла вечност остана да лежи по лице на студения мраморен под. Животът й премина пред очите като на филмова лента, кадър след кадър. Малко беше да се каже, че искаше да умре. Болката, която изпита, беше толкова проникваща и безпределна, че измести всяко усещане за физическо страдание.

— Добре ли сте, госпожице? — Един мъж с кожено яке и сиви панталони коленичи до нея и я докосна с ръка по гърба.

— Джесика! Джесика, добре ли си? — Емили, Тифани и Поли пристигнаха забързани. От положението, в което беше Джесика забеляза приближаващите се дънки с разръфани краища и гуменките на Поли със странно лимоненозелени връзки.

— Да извикам ли охраната? — обади се нечий женски глас. Фин чорапогащник, черни меки обувки.

Джесика се надигна.

— Добре съм — отвърна тя рязко, а коленете й още трепереха и заплашваха да се срине отново на пода. — Наистина, нищо ми няма.

Мъжът с прошарена коса и очила, и жената, пълна продавачка от тукашните бутици, както и няколко други минувачи кимнаха и отминаха.

— Сигурна ли си? — попита я Емили. Джесика едва я чу. Ръсти се приближаваше към нея, отметнал дългата си коса назад и ухилен до уши. Мади, която още продължаваше да се хили, се беше отпуснала на едната му ръка, а Алисън, също ухилена, висеше от другата. И двете момичета му стигаха едва до раменете. Огромен и печен — за такъв го смятаха в училище. Само докато го гледаше, на Джесика й се зави свят.

— Толкова смешно падна. — Едва успя да каже между кикотенията си Алисън. — Сигурно доста си тренирала.

— Трябва да си съвсем кьопав, че да се спънеш в пейка на средата на магазина — допълни Мади и изгледа Джесика с поглед, изпълнен със злоба.

— Я млъквайте! Джесика сигурно наистина се е ударила зле — обади се Ръсти почти насериозно и със съвсем малко присмех в гласа. Като се изключи широката му усмивка, Джесика с удивление забеляза тази проява на истински интерес към нея.

— Добре съм — повтори тя тихо. Направо беше невероятно, че Ръсти Карън я гледаше така. Ръсти Карън, героят от мечтите и фантазиите й. Беше толкова страхотен и имаше най-сините очи на света.

— Мога да те откарам вкъщи, ако искаш — предложи той. — По-точно, ако си се ударила и вече не ти се иска да се разхождаш по магазините.

Мади и Алисън изглеждаха шокирани. Приятелите на Ръсти, които вече ги бяха настигнали и се бяха присъединили към групата, също изглеждаха озадачени. Емили, Тифани и Поли зяпаха с увиснали от удивление ченета.

Но никой от тях не беше по-сащисан от самата Джесика.

Ръсти Карън, едно от най-харесваните и известни момчета в Хеброн, и определено, поне по нейно мнение, най-страхотния от всички, й предлагаше да я откара до дома?

Невероятно! Такова нещо не си беше представяла и в най-смелите си мечти.

Животът й отново премина на лента пред нея. И по-точно последните няколко седмици от него. Брандайс парк. Наказанието да не излиза. Огледалото. Тортата.

Беше обещала на майка си, че няма, поради никаква причина, да се отделя от другите момичета.

— Не мога — отговори тя, а сърцето й биеше учестено.

— Както и да е. — Той сви рамене, приемайки отказа й съвсем весело, без усмивката му да слиза от лицето. Всички момичета, от Алисън до Поли, останаха като гръмнати от нейните думи. Джесика почти не ги забеляза. Очите й се бяха впили в Ръсти, докато той се отдалечаваше.

Разбира се, реши тя, независимо дали щеше да се съгласи, или да му откаже, изобщо нямаше никакво значение за него. Той просто беше предложил да я откара у дома от учтивост. Ръсти Карън беше не просто пълен сладур, той беше — направо не можеше да го понесе — и джентълмен.

Стомахът й бавно се преобърна от удоволствие.

— О, между другото — добави Ръсти, обръщайки се назад към нея, — довечера Олшейкър организира парти. — Той тупна леко Олшейкър по рамото. Джейсън закачливо му отвърна със същия жест. — Техните са извън града, а ние ще се забавляваме. Трябва да опиташ да дойдеш, ако можеш.

— Благодаря — едва успя да промълви Джесика. — По кое… по кое време?

— Сигурно няма да се съберем преди десет — обясни Джейсън. — Но ще купонясваме до зори.

— Йахууу — намеси се и Тод Уилям.

— Аз… ще се опитам да дойда — заекна Джесика. О, Господи, даваха й втора възможност.

— Направи го. — Ръсти сви пръстите на ръката си във формата на пистолет, насочил нагоре палец, а показалецът му сочеше нея. — До довечера.

Той и приятелите му си тръгнаха.

Джесика, която още не можеше да дойде на себе си, почти не чу хапливите забележки на Мади и Алисън преди и те да си тръгнат.

Цялото й тяло беше обгърнато с топлина от горе до долу. Тя се усмихваше, хвърчеше във въздуха и се чувстваше лека като перце, красива като звезда и като в мъгла последва приятелките си из търговския център.

За нея всичко се беше променило за миг.

Само защото Ръсти Карън й беше предложил да я закара вкъщи й я беше поканил на парти, макар и малко високомерно.

Майка й никога нямаше да я пусне. Сигурна беше, както беше сигурна в името си.

Но независимо от странните случки през последните седмици тя щеше да отиде на всяка цена.

Ръсти Карън. Ръсти Карън. Ръсти Карън.

Успокой се, сърце…

26.

Вместо да отиде в кухнята, Грейс смени посоката и се упъти към горния етаж. Влезе в спалнята си и заключи вратата след себе си, въпреки че тя обикновено не правеше това дори и когато беше сама в цялата къща, и светна лампата в стаята, както и трите нощни лампи на шкафчетата, за да си облече синия спортен екип. Светна и в дрешника, придърпа един стол, качи се на него и започна да търси на най-горната полица пистолета, който беше купила преди много години, когато тя и Крейг се разделиха. По онова време тя почти не можеше да спи от страх, останала сама нощем, а Джесика беше почти бебе. Крадци, изнасилвачи и убийци, които нахлуваха в къщата в малките часове на нощта, най-редовно живееха в кошмарните й сънища, когато все пак успяваше да заспи.

Странно, беше преодоляла този страх преди доста години. Докато не се случи това.

Пистолетът беше чак в дъното на гардероба и тя се изправи на пръсти, за да може да го достигне. Пръстите й напипаха студения метал и обвиха прецизно изработения барабан. Издърпа го. Беше стар пистолет, двадесет и два калибров, автоматичен, с дълъг черен барабан, който се изваждаше настрани и се пълнеше с патрони, преди да се постави обратно към дръжката.

Поне от шест години не го беше държала в ръцете си. Едва можа да си спомни къде са патроните — завързани с възел в един спортен чорап в най-долното чекмедже на скрина й. Извади патроните и зареди пистолета, след това провери дали със сигурност няма патрон в цевта и дали е спуснат предпазителят.

Странно как си спомняше всички тези технически подробности.

Отключи вратата и заслиза по стълбите, като се чувстваше значително по-добре сега с пистолета в ръка. Поне вече не представляваше просто една патица в очакване да й се случи нещо, успокои се тя. Би могла да защити себе си и дъщеря си, ако се наложеше.

Набързо обиколи стаята на Джесика и провери дали Годзила не беше изгладняла толкова, че да изпълзи от вероятното си скривалище, за да се нахрани и да се прибере в клетката, която Джесика беше оставила пълна с храна и вода, както и с любимата й нарязана прясна ябълка.

Де такъв късмет! Клетката си стоеше празна. Грейс започваше да мисли, че Годзила никога няма вече да се появи. Но къде в тази относително добре поддържана къща би могъл да се скрие един хамстер дни наред? Със сигурност трябваше да има някаква следа от него рано или късно. Остатъци от храна, трохи от влизането му в килера или нещо друго.

Дори да беше мъртъв, досега трябваше да са го усетили по ужасната миризма. Което, поради това, че къщата си миришеше както обикновено, беше известна утеха.

Грейс сви рамене, решена да не се притеснява за това, и слезе на долния етаж. Стълбището, както и по-голямата част от къщата — с изключение на кухнята и нейната спалня — бяха мрачни и тъмни, тъй като навън валеше дъжд, а беше едва около четири часа. Джесика трябваше да се прибере до около час — час и половина, щеше да е време за вечеря и…

Ръкавът й се закачи в нещо и не и позволи да се придвижи напред. Изненадана, Грейс се огледа, за да разбере какво я беше закачило. По стената на стълбището висяха окачени десетки семейни снимки в подходящи смарагдовозелени дървени рамки, включително и тези, правени всяка година на рождените дни на Джесика от съвсем ранна възраст, както и на тях двете заедно. Ръкавът й се беше закачил на един гвоздей, където трябваше да виси една от тези снимки.

Трябваше. Освобождавайки дрехата си, Грейс бавно продължи надолу по стълбите и щракна ключа за осветлението в долния край на стълбите, за да освети ярко мястото, и се върна обратно нагоре.

Липсваше една снимка. Една от поредица от три снимки на нея и Джесика заедно. Снимка дванадесет на петнадесет сантиметра, неголяма, но, сега си спомни, лично окачена от нея там.

Най-долната — и най-скоро направената — преди по-малко от година, я нямаше. Единствено голият гвоздей стърчеше от стената и подсказваше къде е била.

Откога липсваше снимката? Дали някой — някой от приятелите на Джесика вероятно или Къртни и Пол — случайно не са я счупили и скрили някъде, вместо да й кажат? Дали някой — Джесика или Пат — не я беше преместил поради някаква причина?

Тя не можа да си спомни кога за последен път всъщност я е видяла. Сигурно щеше да забележи, ако е липсвала от дълго време. А може би нямаше.

Който беше оставил тортата, трябва да е взел и снимката. Кръвта й замръзна във вените.

Първата й реакция беше да позвъни на Марино.

Грейс пое дълбоко въздух, за да се успокои, и отново слезе надолу по стълбите. Тя съвсем целенасочено обиколи всички стаи и помещения, като включваше лампите и спускаше завесите и стискаше здраво пистолета в ръката си. След това се върна в кухнята и си направи чаша кафе.

Значи една снимка липсва от стената, би казал Марино и просто би свил рамене. Една от последните снимки на Джесика и майка й, без стойност за никой друг, освен за тях самите. Появата на тортата в заключената и празна къща беше доста по-зловеща случка от тази.

Изчезването на една-единствена фотография от цяла стена с подобни снимки никак не звучеше плашещо.

Само за това не можеше да се обади на Марино или на кой да е друг.

Седнала на масата, Грейс отпи от кафето си и се опита да се съсредоточи върху вестника пред себе си, но без особен успех. Липсващата снимка сигурно нищо не означаваше.

Но тя и за миг не повярва на тази мисъл.

Зарязвайки вестника, тя позвъни на Джаки, която още не се беше прибрала. Скри пистолета в едно чекмедже, откъдето лесно можеше да го вземе, ако й потрябва, а Джесика почти със сигурност нямаше да го намери, и започна да приготвя вечерята. Когато в пет и половина Джесика се прибра, Грейс стоеше до печката и пробваше колко са се сварили броколите. Беше още толкова напрегната, че с усилие успя да се усмихне на дъщеря си.

— Здравей, миличка. Добре ли прекара?

Един поглед към лицето на Джесика, докато закачаше якето си на закачалката беше достатъчен отговор. Очите на детето й блестяха, светеха и изглеждаха по-щастливи, отколкото Грейс ги беше виждала напоследък.

Все пак решението й да я пусне се оказа добро.

— Добре мина. — Разговорчива както винаги, Джесика сви рамене, свали палтото си и го закачи до вратата. Косата й беше леко влажна, не съвсем мокра, от което Грейс предположи, че дъждът е понамалял.

— Какво си купи?

— О, нищо. — Джесика изглеждаше и звучеше така равнодушна, сякаш идеята да си купи нещо не я беше споходила досега. — Просто основно зяпахме по витрините.

— И ти нищо не си купи? — Досега Джесика нито веднъж не се беше връщала от търговския център, без да си е купила нещо.

— Не е нужно винаги да си купувам разни неща — опита се да се защити Джесика, като повиши тон.

Следователно тя нищо не си беше купила, а пък се прибира с блеснал поглед. Грейс от опит знаеше, че това може да означава само едно — някакво момче.

— Случи ли се нещо интересно? — Грейс се опита да поведе деликатно разговор, защото знаеше, че твърде преките въпроси щяха да провалят всеки опит да предразположи дъщеря си да сподели с нея преживяванията си. Не че изобщо имаше голям шанс това да стане. През последната година Джесика ревниво пазеше всички подробности от личния си живот, сякаш бяха безценни съкровища, и позволяваше на Грейс да надниква едва-едва към тях.

— Нищо особено. — Джесика влезе в кухнята, душейки аромата, който се носеше от печката. — Между другото защо не си облечена?

— За какво?

— Не трябваше ли да ходиш на някакъв благотворителен прием тази вечер? — Джесика вдигна капака на тенджерата и парата я обгърна. Тя погледна бълбукащото вътре ястие с явно задоволство.

— О, господи! — Грейс изтърва с трясък черпака, който държеше в ръка, и погледна втренчено и ужасено към дъщеря си. — Съвсем бях забравила!

— Линда трябва да дойде в шест. — Джесика погледна часовника. — Имаш двадесет и пет минути.

— Не мога да отида. — Грейс се наведе да извади черпака и го пусна в мивката. Тя също погледна часовника. — Няма да ходя. Твърде късно е да предупредя Линда. Ще й платя и ще я пратя да си ходи, когато дойде. Трябва да се обадя на Джон…

— С него ли ходиш? — запита Джесика с интерес и се наведе напред през плота, дъвчейки резен морков, който беше задигнала от суровото вегетарианско плато, което Грейс вече беше приготвила и оставила до печката. — Джон кой? Страхотен ли е?

— Джон Парсън. Не особено. Един съдия, с когото работя, и не е кой знае какво това, че излизам с него, така че можеш да махнеш този израз от лицето си, госпожице. И двамата подкрепяме Джордж Лоу в Сената. Това е първата му кампания за набиране на средства, така че…

— Трябва да отидеш — довърши Джесика утвърдително.

— Няма да ходя. — Грейс вече се беше упътила към телефона.

— Защо? Нали Линда ще дойде. Няма да съм сама.

— Просто няма да ходя. — Грейс си спомни за тортата и за липсващата снимка и потрепери. Щеше й се да разпита Джесика дали знае нещо за снимката, но после се спря. Джесика изглеждаше толкова щастлива — нямаше никакъв смисъл да я плаши повече, отколкото беше необходимо. Тя взе телефонния указател, отвори го на П и прокара пръст надолу по колоните, търсейки името на Джон.

— Може телефонът му да не е в указателя — отбеляза тя, след като не успя да го намери.

— Виждаш ли? Трябва да отидеш. Спокойно, мамо, всичко ще е наред с мен. Линда ще бъде тук, а и ти не може да стоиш като пазач над мен цял живот.

Грейс погледна дъщеря си. Мразеше да притеснява Джон в последната минута — той беше приятел и колега, а тази вечер беше важна за човек с политически амбиции като него. От друга страна, Джесика беше всичко за нея.

— Чувала ли си някога думата прекалено загрижена! — попита нетърпеливо Джесика. — Нищо няма да се случи. И ако Линда и аз се изплашим, винаги можем да извикаме полицията.

Полицията. Тони Марино. Грейс си спомни за него и решението й да остане вкъщи се разколеба. Достатъчно лошо беше, че го харесва. Но освен това беше започнала и да разчита на него, което разбираше, че е още по-лошо. Той беше просто един полицай, който идваше винаги, когато му се обадеше, защото това му беше работата.

Всичко, от което имаше нужда, бе един нов мъж в живота й, около когото да се съсредоточи. Джон вероятно можеше да свърши работа. Той изглеждаше достатъчно добре, беше разведен наскоро, интелигентен, забавен, имаше престижна работа…

Макар че не беше толкова сексапилен, колкото Тони Марино. Е, добре, сексапилът едва ли беше нещото, което една тридесет и шест годишна майка на тийнейджърка би търсила в един мъж, и добре щеше да бъде да не забравя това.

— Мамо, остави това и отивай да се обличаш. Аз ще се оправя. — В гласа на Джесика прозвучаха нотки на нетърпение. Всъщност тя звучеше като майка, която се опитва да убеди непокорната си дъщеря. Всъщност точно като самата нея.

Грейс си наложи да се усмихне.

— Сигурна ли си, че ще си добре? — Тя все още се колебаеше.

Джесика подбели очи.

— Майко…

— Добре. Ще се прибера рано. Вечерята има нужда просто да бъде сервирана, затова не ме чакайте и вечеряйте. Ако нещо те притеснява или те е страх…

— Иди си вземи един душ, мамо. — Джесика поклати глава с отвращение, надяна кухненската ръкавица и започна да вдига тенджерите от печката.

Грейс се качи горе. Звънецът на входната врата прозвуча докато беше под душа и оповести, както предположи, пристигането на Линда. Издуха косата си — слава на късите прически и гела за коса! — и тъкмо започна да си слага грим, когато звънецът прозвуча за втори път.

Джон.

Тя забързано се отправи към спалнята и сложи подсилен на кръста чорапогащник — дали тя се променяше, или с всяка година ги правеха все по-стегнати като пояси в кръста? — както и сутиен, след което извади от гардероба копринения пастелно сиво-бял костюм, който й беше спасението при специални вечери като тази, и го облече. Обу чифт елегантни сиви обувки, взе подходящата сива чанта от един рафт в дрешника, натъпка съдържанието на ежедневната си дамска чанта вътре и се отправи към стълбите.

Облечен в неизменния за мъжете юристи тъмен костюм, бяла риза и копринена вратовръзка — тази вечер беше червена — Джон я чакаше в дневната, седнал на едно от канапетата. Той остави питието, което държеше, стана, щом я видя да идва, като при това тихо подсвирна от удивление. Беше четиридесет и пет годишен, почти шест фута висок, добре сложен, с къса червеникава коса и самонадеяна усмивка.

У него тя най-много харесваше именно тази усмивка.

— Веднага идвам. — Обеща му тя с усмивка. — Нека само кажа довиждане на Джесика.

— Разбира се — повдигна рамене той и отново се отпусна на канапето. — Между другото изглеждаш страхотно.

— Благодаря.

Усмихвайки се, тя се обърна и влезе в кухнята. Джесика и Линда бяха седнали на кухненската маса, вечеряха и оживено си приказваха. Грейс си помисли, че трябва да напомни на Джесика за това, че проява на учтивост е да обърнеш малко внимание на госта, докато майка й се приготвя, но после отпъди тази мисъл и я пропусна. Поне тя или Линда бяха предложили питие на Джон — портокалов сок, ако се съди по вида му. Както и да е — животът е твърде кратък, за да назидаваме непрекъснато.

— Мамо, изглеждаш страхотно — възкликна Джесика, когато Грейс се приближи към масата.

— Наистина, съдия Харт — присъедини се Линда.

— Благодаря и на двете ви. Линда, взела съм клетъчния си телефон. Ако имате нужда от мен, номерът е написан до телефона. Джес също го знае. Номерът на съседите също е там, семейство Алън. Боб Алън може бързо да дойде при вас, ако се наложи. Джесика, стойте си вкъщи и заключвайте вратите. Ако нещо…

— Тръгвай, мамо. Знам всичко наизуст. — Джесика лапна хапка от ястието. — Ще повикаме ченгетата, ако има нужда, не се притеснявай.

— Няма да се бавя — обеща Грейс и тръгна.

Всяка следваща среща между Джон и Грейс бе все по-спокойна. Те вечеряха един до друг на една от големите маси, водеха на практика несъществени разговори, а след вечеря се разделиха, тъй като той се завъртя из стаята да поговори с останалите, а тя се разбъбри с приятели и познати. До десет и половина Грейс беше готова да обяви вечерта за успешна и приключила. Но трябваше деликатно да раздели Джон от бъдещите потенциални поддръжници. Едва към единадесет успяха да се качат в колата и да потеглят за вкъщи.

— Винаги ли си тръгваш толкова рано от партитата? — попита я той с настоятелна усмивка, докато караше вече по тяхната улица.

— Съжалявам, че така те измъкнах — отговори Грейс, — но има един проблем с дъщеря ми и аз наистина трябва да се прибирам.

— Тя на колко е? На шестнадесет? Седемнадесет?

— Петнадесет.

— Предполагам, на тази възраст децата създават доста проблеми — кимна Джон утешително. Той беше бездетен, Грейс беше научила тази вечер, и по маниера му всеки път, когато Джесика се превръщаше в основна тема на разговор, разбра, че той не проявява истински интерес да слуша за децата на другите.

Задраскай Джон от списъка на потенциалните си приятели мъже, помисли си тя.

— Понякога — призна Грейс. Те стигнаха до тяхната отбивка, минаха през портата покрай храста и спряха зад колата на Линда, която се осветяваше от черната желязна градинска лампа в края на пътеката. Когато Джон посегна към дръжката на вратата от неговата страна, Грейс слезе от колата, без да го чака да заобиколи и да й кавалерства, като й отвори вратата.

Дъждът беше спрял, но локвите по паважа блестяха на светлината от лампата, а въздухът беше хладен и свеж. По небето се носеха облаци и скриваха луната и звездите от погледа, като караха целия свят извън обсега на кръга светлина от лампата да изглежда много черен и тъмен. Грейс заобиколи колата и се приготви за неловкия момент, с който винаги завършваха всички срещи.

— Няма нужда да ме изпращаш до вратата — смотолеви тя и леко се засмя. Сбогуването след срещата отвън на паважа беше най-тактичният начин, който досега беше открила, за да покаже на един мъж, че вечерта е приключила. Въпреки че тя не можеше да си представи как изобщо някой би очаквал нещо повече, като знае, че тя има голяма дъщеря вкъщи. И все пак повечето мъже, ако не и всички, определено очакваха повече.

— Приемам го като отказ да ме поканиш вътре — промълви Джон с печална усмивка.

— Джесика… — обясни Грейс с престорено съжаление. Но ако трябваше да бъде съвсем честна, щеше да си признае, че тя не би го поканила вътре, дори Джесика изобщо да не съществуваше. Харесваше го достатъчно, но той никак не я привличаше.

— Може би ще излезем пак някой път — продължи той, като я хвана за ръката и я придърпа към себе си. Имаше намерение да я целуне, сигурна беше. Не че Грейс имаше нещо против, не наистина. Една целувка беше нещо съвсем дребно и незначително в отношенията между мъжа и жената в края на краищата.

Той наистина я целуна, като я притисна силно към себе си и вкара езика си в устата й. По принцип като за целувка си беше съвсем приятна. Устните му бяха топли и меки, езикът му изпълняваше задължителните маневри, без да се натрапва, дъхът му леко миришеше на уискито, което беше пил. Беше по-висок от нея, макар и не с много, а тялото му приятно се притискаше в нея. Грейс му отвърна с лека, небрежна целувка, която издава огромната липса на страст, която тя всъщност изпитваше, а след това се освободи от ръцете му колкото можа по-прилично.

— Какво ще кажеш за един обяд идната седмица? — попита я той с леко надебелял глас.

Грейс вече се отдалечаваше от него.

— Трябва да си погледна ангажиментите в бележника в офиса. Обади ми се и ще ти кажа — отвърна тя и му махна с приятелска усмивка за сбогом. — Лека нощ.

— Лека нощ. — Джон влезе в колата си. Докато Грейс се изкачваше по стълбите, той даде на заден по алеята, а светлините на фаровете нарязаха тъмнината на ярки ивици.

Грейс леко беше изкривила лицето си в гримаса, когато стъпи на верандата. Беше уморена, а краката й във високите обувки я боляха. Коланът на чорапогащника стягаше кръста й. Нямаше да излезе отново с Джон, помисли си тя, докато ровеше из чантата си за ключовете. Той беше приятен мъж, но…

Едно леко проскърцване я накара да се взре в дълбоките сенки в далечния край на верандата, където висеше люлката.

Тя пое дълбоко въздух, ръката й стисна гърлото, а сърцето й направо спря.

Един мъж седеше на люлката, прострял напред крака, пушеше цигара и я гледаше. Тя едва можа да различи силуета на мощните рамене над облегалката на люлката и очертанията на главата. Върхът на цигарата му ярко просветна, когато я поднесе към устните си, а после замъждука в ръката, която се отпусна надолу.

27.

— Изплашихте ме до смърт — каза ядосано Грейс, когато разпозна Марино.

— Не знаех, че имате приятел — отбеляза той съвсем спокойно, като наблюдение. Отново дръпна от цигарата и върхът й още веднъж просветна яркочервено.

— Не знаех, че вие пушите — върна му го тя, докато се приближаваше към него. Пак беше облякъл спортното си кожено яке, забеляза, като този път ципът му беше дръпнат почти догоре, и дънки. Цигареният дим, бял и лек, се виеше около главата му. Острата миризма се носеше във въздуха.

— Явно доста неща не знаем един за друг, нали? — Той я погледна и отново поднесе цигарата към устата си. — Хубав костюм, между другото.

— Какво правите тук? — Тази мисъл сграбчи сърцето на Грейс. — Джесика…

— Тя е добре. — Той дръпна за последен път от цигарата и я хвърли през парапета към големия картопов храст до стълбите.

— Не трябваше да го правите. Може да стане пожар — забеляза Грейс и се разсея от мислите си.

— Доста е влажно. Вероятно знаете, че цигарата не беше моя. Някога, много отдавна наистина пушех, но ги отказах. Намерих един пакет с две цигари и запалка вътре, скрит тук, под възглавницата, като седнах. Реших да ги изпуша, за да проверя дали са така приятни, както си спомням. Не са.

— Чии… — започна Грейс, но той издаде такъв многозначителен звук, който така красноречиво показа мнението му по въпроса, сякаш го беше изрекъл. — Мислите, че са на Джесика!

— Освен ако вие не излизате тук, на верандата, да пушите.

— О, тя не… — започна Грейс, но се отказа да продължи с обясненията под насмешливия му поглед.

Той беше прав, знаеше го, колкото и да не й се искаше да си го признае. Ако на верандата имаше скрити цигари и запалка, то те най-вероятно принадлежаха на Джесика.

— Какво правите тук? — отново попита тя, сменяйки по този начин темата за Джесика и пушенето поне засега. След всичко, което бяха преживели с дъщеря й напоследък, откритието, че тя крие цигари, беше почти незначително.

— Обещах ви, че ще поема нещата сериозно, нали? Струва ми се, че ако някой наистина тормози Джесика или вас, то той трябва доста често да се навърта около къщата ви. Реших да поседя малко тук отвън в тъмното и да видя дали ще забележа нещо.

В това имаше логика. Имаше толкова очевидна логика, че Грейс остана изненадана, че сама не се беше сетила за това. Защото, за да можеше някой да направи всички тези неща, които беше направил, то този някой трябва да ги е наблюдавал доста отблизо. Едва ли е било много трудно.

— Видяхте ли нещо? — попита тя, като внезапно се почувства по-добре.

— Нищо не е помръдвало — отговори той. — Докато не се появихте вие с приятеля си и колата.

При мисълта, че той ги е наблюдавал, докато се целуваха — Грейс хвърли бърз поглед през парапета на верандата, като се опита да си представи колко е успял да види, и реши, че понеже се бяха целували точно под лампата, вероятно е видял всичко, — се почувства доста притеснена и объркана. Което беше глупаво от нейна страна, каза си тя твърдо. Беше зряла жена и имаше пълното право да се целува, с когото си поиска.

— Джон е мой колега съдия, не ми е приятел — отговори тя, а след това осъзна, че изобщо не беше длъжна да му дава обяснения.

— О! Май досега не съм знаел, че съдиите се целуват наляво и надясно за лека нощ. Полицаите не го правят по принцип, но вероятно съдиите са друго нещо.

— Много забавно — отвърна Грейс с тон, който говореше точно обратното.

— Опитвам се…

— Как мина кръщенето на племенницата ви между другото?

— Добре. Събра се цялото семейство, точно двадесет и седем души. Бебето плачеше през цялото време. Но всички останали се държаха с нужното уважение към събитието.

— Фамилията ви се състои от двадесет и седем души?

Той повдигна рамене.

— Имам още пет братя, всичките са полицаи, всичките са католици. Какво мога да кажа?

— О, мили боже…

— Това обобщава нещата.

— Родителите ви живи ли са?

— Майка ми е жива. Баща ми почина преди дванадесет години. И той беше полицай.

— Цялото ви семейство ли живее в града? Майка ви и братята ви? — Грейс остана удивена при мисълта за такова голямо семейство и толкова сплотено, че всички да уважат кръщенето на едно бебе. И всички момчета да са полицаи. Горката му майка, как ли се чувстваше…

— Роби, най-младият, живее в Дейтън, но той и семейството му пристигнаха за случая.

— Ти къде си в списъка? — попита Грейс, като, кой знае защо, премина на ти.

— Номер две. След Дом.

— Той е с три години по-възрастен от теб. Спомням си — усмихна се Грейс леко.

— Нима?

— Значи той на колко години е?

— Дом? На четиридесет и две. Това означава, че аз съм на тридесет и девет, ако случайно се питаш — възприе свойското обръщение и той.

Точно това се беше опитала да отгатне Грейс, но нямаше да си го признае.

— Искаш ли да влезем вътре, за по едно кафе? — предложи тя, като смени темата.

— Не. — Люлката отново проскърца при полюшването му напред-назад. Висулката леко издрънча, но спря. Нощта беше тиха и спокойна, нямаше вятър. Беше влажно, но не много студено.

— Трябва да влизам и да освободя Линда да си ходи.

— Добре.

Грейс се поколеба, после се обърна и се отдалечи. Извади ключа си от чантата и влезе вътре. Посрещна я топлината и познатият мирис на нейния дом. Лампите на долния етаж не светеха, с изключение на тези в хола в дъното на къщата, където Линда се беше свила удобно на кушетката и гледаше някакъв филм по телевизията.

— О, здравейте съдия Харт. — Поздрави я Линда, като се изправи щом видя Грейс на вратата. — Не ви очаквах толкова рано.

Грейс се усмихна.

— Бях уморена. Къде е Джесика?

— Легна си малко преди десет.

— Всичко наред ли е? — Грейс се върна в кухнята, където беше оставила чантата си на плота на масата. Линда я последва, като се прозяваше и кимаше едновременно. Грейс направи прясно кафе, плати й и си поговориха. Когато Линда си тръгна, използвайки кухненската врата, Грейс се замисли дали изобщо беше разбрала, че Марино стои отвън на верандата и ги пази.

Тя се качи по стълбите да си смени дрехите и да нагледа Джесика. Грейс натисна дръжката на вратата на Джесика и разбра, че е заключена. После почука леко, но никой не й отвори. Отвътре се чуваше басовият ритъм на някакъв състав. От това Грейс реши, че дъщеря й е заспала, докато е слушала музика. Не беше в стила на Джесика да се заключва в стаята си, но нали и тя беше направила същото днес следобед в спалнята си.

Тази история ги изнервяше и двете.

Грейс смени официалния си тоалет със синия спортен екип, с който беше облечена следобеда, слезе отново долу в кухнята, наля кафе в две чаши и добави лъжица захар в едната, спомняйки си как го пиеше Марино. Взе кафявата вълнена жилетка от закачалката, облече я и излезе на верандата. Марино все още стоеше на люлката, забеляза тя, облегнал глава назад върху възглавницата, а лицето му беше обърнато така, че да вижда съвсем ясно двора.

Той се извърна, когато тя излезе при него. Сигурно вече беше около дванадесет и четвърт, предположи Грейс, и навън определено беше студено. Появил се беше вятър и висулката леко пригласяше идеална тъжна хармония на тайнственото шумолене на листата и извиващите се клони.

— Донесох ти малко кафе. — Грейс му подаде чашата.

— Благодаря. — Той стана и я пое.

— Оценявам жеста — каза тя тихо, като все още стоеше пред него. — Че си дошъл тук, имам предвид. Знам, че сигурно имаш и по-важна работа.

— Няма проблем. — Той отпи от кафето си, след това я погледна. — Нали не забравяш, че това ми е работата? Аз съм полицай.

Грейс седна на най-близкия до люлката люлеещ се стол, толкова близо, че коляното му почти докосваше бедрото й при помръдването на люлката. Тя обгърна чашата си с две ръце и с удоволствие отпи топлата и ароматна течност.

— Нали нямаш намерение да стоиш тук отвън цялата нощ? — попита тя и отново отпи.

— Колкото е нужно — отвърна лаконично той.

— Студено е. Ще замръзнеш…

— Няма.

— Къде е колата ти? — Тя изведнъж осъзна, че алейката пред къщата беше празна. Нейното волво беше прибрано в гаража.

— Няколко пресечки по-надолу, паркирана на улицата. Исках да изглежда така, сякаш вие с Джесика сте сами вкъщи.

— Ами ако този, когото чакаме, дойде не днес, а утре вечер?

— И утре вечер планирам да съм тук отвън.

— Не можеш да прекараш остатъка от живота си в нощни бдения на верандата ми!

— Нямам и намерение. Ще смените ключалките си и ще ви поставят алармената инсталация в понеделник, нали?

Грейс го погледна втренчено в тъмнината. И осъзна едно нещо. Той не беше дошъл на верандата в очакване да хване някого. Вероятно не вярваше, че изобщо има кого да хваща. Той седеше на верандата в този късен среднощен час, в студената и влажна съботна нощ просто защото тя и Джесика се страхуваха да спят сами в къщата.

— Знаеш ли, понякога наистина си чудесен човек, детектив. — Грейс го дари с рядко приятна усмивка. Онази усмивка, която толкова рядко озаряваше вече лицето й.

Той за миг срещна погледа й и отвърна с крива усмивка.

— Най-добре напишете това черно на бяло, Ваша Светлост, за да си го сложа в рамка и да го окача на стената. Това е най-хубавото нещо, което сте ми казвала досега.

За известно време те останаха така, седнали един срещу друг, като се усмихваха. После Грейс си спомни нещо и го спомена почти с неохота и съжаление, че ще развали хубавото настроение.

— След като днес си тръгна, открих, че от стената със снимките липсва една. Фотография на Джесика и мен.

Той отпи от кафето си и я погледна замислено.

— И какво се опитваш да ми кажеш?

— Мисля, че той я е взел. Същият човек, който е оставил тортата и надписа върху огледалото. Мисля, че той е взел снимката.

Звукът, който Марино издаде, много приличаше на не съвсем идеално сподавена дълга и измъчена въздишка. Грейс настръхна, но после реши да му остави възможността да се съмнява. Той все пак седеше на нейната веранда посред нощ, а не му влизаше в задълженията.

— Искаш ли да ми покажеш?

Грейс остави кафето си на масата между люлеещите се столове и стана. Марино направи същото и я последва вътре. Грейс осезаемо усещаше присъствието му зад себе си, докато вървеше напред към стълбището. От кухнята проникваше съвсем малко светлина в коридора. С бързо движение на ръката тя светна полилея, който висеше над стълбите, и примигна за момент от внезапната ярка светлина. След това се изкачи по стълбите до мястото, където в стената стърчеше празният гвоздей.

— Ето тук беше — посочи тя и докосна малката плоска главичка на гвоздея, когато се обърна да го погледне. Ръката й случайно докосна гърдите му. Кожата на якето му бе хладна и хлъзгава при допира, а тялото под нея — успокоително солидно. Тя се изненада колко близо беше застанал, толкова близо, че можеше да забележи всяко косъмче в това, което трябва да е, когато забрави да се избръсне, гъста брада; достатъчно близо, за да почувства топлината на тялото му и да усети аромата на кожа и цигарен дим около него. Само с този един-единствен поглед тя забеляза и едва подаващите се черни косми в основата на гърлото му, плътността на долната му устна в сравнение с горната, плътните му вежди, наклонени към носа, и вътрешните ъгли на очите, от което изглеждаха леко свъсени. Въпреки че беше застанал две стъпала по-ниско от нея, очите им бяха почти на едно ниво. Неговите бяха малко мътни, сякаш имаше нужда от повече часове сън, отколкото беше свикнал, и леко присвити, когато погледна в посоката, която тя сочеше.

Грейс изведнъж осъзна огромното желание, което изпитваше, да го докосне, да постави ръцете си върху тези широки рамене, да се наведе напред и…

След това той я погледна право в очите, вместо да гледа към гвоздея, както би трябвало. Погледът му се премести надолу, от което тя разбра, че се е преместил върху устните й. Да не би нещо в изражението на лицето й да беше издало мислите й? — почуди се тя, притеснена от тази мисъл. Развълнувана и объркана, тя бързо се обърна назад към стената и се замоли лицето й да не се изчерви.

— Беше една в поредица от три снимки — продължи тя, като усещаше, че гласът й леко трепери, но не можеше да направи нищо, за да го спре. — Виждаш ли, другите две все още са тук. Бяха серия от снимки на нас двете заедно, направени в разстояние на три години една след друга. Тази, която липсва, е отпреди година. По гвоздея си личи, че наистина е била тук.

— Грейс… — Той произнесе името й с глас, в който едновременно се долавяха болка и нетърпение.

Тя го погледна отново, като по тона му разбра, че липсващата снимка не е от основно значение за него, и почувства, че започва да я обзема бяс.

— Мисля, че който е донесъл тортата, е взел тази снимка със себе си — натърти тя.

Той погледна от нея към гвоздея и обратно към нея.

— Не казвам, че не е възможно, но…

— Мислех, че казахте, че приемате нещата сериозно, детектив! — изрече тя официално и с раздразнение, но с тих глас, имайки предвид, че Джесика спи в стаята си.

Той въздъхна и я погледна, а в очите му проблесна леко, но добре познато пламъче, докато също премина на ви.

— Ето че отново се опитвате да му заблудите.

Това, че той приемаше всичко като на шега, й дойде твърде много. Грейс пое дълбоко въздух и впи поглед в него.

— Забравете какво казах. Напълно безсмислено е. Вие вече сте взел решение за себе си, нали? Нищо от това, което става тук, не е истина. То просто е продукт на развинтеното ми въображение!

— Ще впиша липсващата снимка в документите по случая, става ли? — Гласът му звучеше успокояващо и това я влудяваше повече от всичко друго.

— Забравете, просто забравете за това! — Минавайки покрай него, почти го събори по стълбите в яда си и без много да се замисля за него, тя се пресегна към ключа и изгаси лампите. — Върнете се на верандата! — процеди през рамо. — А още по-добре, направо си вървете! Щом нищо от това не се случва в действителност, аз определено нямам нужда от вас и присъствието ви тук като бодигард, нали? Вие…

— Тихо!

Той с два скока се озова на най-долното стъпало. Сграбчи я изотзад, обви ръце около нея, притисна я силно към себе си и закри устата й с ръка. Реакцията му бе така светкавична, така неочаквана, че Грейс направи точно каквото й беше казал: тя млъкна и се отпусна в ръцете му, без да се съпротивлява, мека като парцалена кукла.

— Погледни там! — Той прошепна думите в ухото й и я вдигна нагоре и я обърна с лице към дневната. Придържаше я здраво със силната си ръка, за да не загуби равновесие, и тя почувства как слаба, но пронизваща болка премина през тялото й, когато той допря бузата си до кожата на лицето й и брадата по челюстта му я издраска. — Погледни прозореца вдясно!

За миг Грейс застина онемяла. После го видя. Светлината от лампата пред къщата беше уловила някой, който вървеше между лампата и къщата. Острите очертания на сянката паднаха върху спуснатите завеси и само за няколко секунди те успяха да я забележат, преди отново да изчезне от погледа им.

28.

— Стой тук! — Марино я пусна, извади пистолета си от кобура, който висеше на дънките му, и безшумно се затича към входната врата.

Да стои там, как ли не! Грейс също хукна към кухнята, където беше нейният пистолет. Щеше да излезе през кухненската врата и да го спипат натясно между двамата.

Идеята да залови престъпник, който се опитваше да плаши дъщеря й, изпълни Грейс с някакво неистово тържество. Тя винаги се беше чудила дали е способна да застреля някого, ако й се наложи. Сега знаеше отговора, помисли си тя с пистолет в ръка, докато се измъкна тихо през задната врата. Способна беше.

Кухненската врата отвеждаше към закрита циментова алея, която стигаше до вратата на гаража. Алеята беше около дванадесет фута дълга и около пет широка, мокра и хлъзгава. Върбинката, която растеше по протежението й от двете страни, стигаше чак до покрива и всъщност алеята приличаше на нещо като заслонен тунел. От двете страни имаше по един отвор, достатъчно широк да пропусне човек към задния и предния двор. Грейс внимателно пристъпи през отвора по плочестата пътека, която отвеждаше до алеята за колите, без да обръща и най-малко внимание на ледените дъждовни капки, които се изсипаха върху й, щом раздруса растението, нито на студения порив на вятъра, който я блъсна в лицето. Тя стискаше здраво в ръка пистолета в дясната си ръка, погледът й пробяга по всичко наоколо.

Беше тъмна нощ и единствено светлината от лампата на около тридесет фута разстояние пред нея осветяваше малък кръг. Мястото, където беше застанала Грейс, с гаража от едната страна и къщата от другата, беше потънало в сенки. Можеше да вижда ясно чак до храста на пътеката в двора, но къщата й препречваше видимостта към останалата част. Придвижвайки се внимателно напред, тя ясно усещаше ускорения пулс на сърцето си.

Къде беше Марино? Къде беше натрапникът? Спомняйки си посоката, в която сянката върху завесата се беше устремила, отговорът беше повече от очевиден: в задния двор.

Грейс се обърна и забеляза една фигура на покрива на закритата алея. Беше по-тъмна от стоманеносивото небе, на фона на което се очертаваше, приведена и пълзяща напред. Фигурата явно смяташе да влезе през капандурата на покрива, който беше леко полегат и се спускаше почти до покрива на алеята над кухненската врата. Вероятно оттам фигурата щеше да търси незатворен прозорец на втория етаж…

Никога след това тя нямаше да може да си спомни следващите няколко секунди, без да потрепери. Вдигна пистолета и го насочи към силуета…

— Не мърдай! — извика Марино от задния двор. Гласът му звучеше приглушено и отдалечено, но категорично и заповедно. Фигурата на покрива застина, изпъната като кукла, на която внезапно са дръпнали нагоре конците, и бързо се огледа по посока на гласа. И вследствие на това загуби равновесие. Размаха неистово ръце, краката й се залюляха във въздуха и после с тих писък тупна и се изгуби от поглед.

На Грейс й секна дъхът. Сякаш всичката й кръв изтече от лицето и тялото й. Този глас можеше да познае винаги и навсякъде, при всякакви обстоятелства, дори толкова остър и пълен с уплаха, какъвто беше прозвучал сега.

— Джесика! — извика тя ужасена и затича към задния двор.

Когато Грейс стигна до нея, Джесика лежеше в тревата с разперени ръце, а Марино беше коленичил до нея. Отзад къщичката на дървото от детството й надничаше от почти голите клони на вековния дъб, където беше построена преди толкова много години. Дори в тъмнината под нея ясно се виждаха яркожълтите въжета на детската й люлка, която леко се поклащаше напред-назад от вятъра. Дъжд от ситни капчици поръси лицето на Грейс отнякъде отгоре.

— Джесика! Джесика! — Грейс се хвърли на колене до Марино, без да обръща внимание на мократа трева, от която панталонът й бързо подгизна. Тя се наведе над проснатото тяло, забравила за пистолета, който още стискаше в дясната си ръка. — О, Боже, ранена ли е?

— Господи! — измърмори Марино, щом ръката на Грейс с пистолета почти се опря в скута му. Без да каже нито дума повече, той отстрани оръжието от стисналата го ръка. Грейс не забеляза нищо. Вниманието й изцяло бе насочено към побелялото лице на момичето, което, слава богу, я гледаше втренчено с широко отворени очи.

— Здрасти, мамо — промълви едва-едва Джесика.

— Здрасти, мамо? — повтори невярваща тя с глас няколко октави по-висок от нормалното. Това определено беше отговорът на въпроса й, реши тя. Джесика не беше ранена. — Джесика Лий Харт, какво правеше на покрива?

— Да кажем, че пак се е измъкнала от къщи — отбеляза Марино сухо, когато Джесика не благоволи да отговори.

Грейс гледаше дъщеря си мълчаливо. За миг, опитвайки се да овладее емоциите си, тя затвори очи. Когато ги отвори отново, Джесика вече се беше изправила на крака и изтупваше дрехите си.

— Наистина съжалявам, мамо — отрони Джесика съвсем тихо.

— Удари ли се? — Гласът на Грейс беше остър.

Джесика поклати глава.

— Влизай вътре. — Грейс съзнаваше, че звучи прекалено спокойно. Всъщност тя нищо не чувстваше. Нищо. Просто леден студ. Сигурно е в състояние на шок, реши тя без особено вълнение. Което вероятно беше добре, за момента.

Джесика влезе в топлата, ярко осветена кухня, последвана от Грейс и Марино най-отзад, който затвори вратата след тях. С онази част от съзнанието си, която беше останала непритъпена и регистрираща такива неща, Грейс отбеляза, че той носеше единствено нейния пистолет. Неговият, предположи тя, вероятно беше пъхнат отново в кобура на дънките му.

Джесика мина покрай масата, оставяйки кални следи и парчета трева по пода, обърна си и застана с лице срещу майка си в средата на стаята. Сложи едната си ръка с позеленели нокти на плота до мивката, а другата отметна дългите кичури права руса коса от лицето й. Яркорозовият кичур отпред сега беше станал моравочервен, забеляза Грейс, за да подхожда на обиците, които висяха на ушите й. Сигурно го беше пребоядисала, докато Линда е била тук. Грейс забеляза също, че косата и дрехите на Джесика са мокри и покрити с трева и кал, че беше облечена с дънки и черното кожено яке, с което беше ходила в търговския център. Тя хвърли един поглед към закачалката за дрехи, спомняйки си, че Джесика беше свалила и закачила якето там, когато се върна от разходката в магазина. Как не беше забелязала, че липсва? Как беше пропуснала интуитивно да усети, че Джесика не беше в безопасност вътре в къщата?

— Къде беше? — попита Грейс с мек и уравновесен глас, който й прозвуча неестествено дори на нея самата. Тя се премести към края на плота, постави ръка на студените плочки точно като Джесика и се вгледа в дъщеря си, сякаш с любопитство наблюдаваше някакво същество от друга планета.

Как беше могла Джесика да се измъкне от къщи отново? Нима нищо от това, което бяха преживели, не означаваше нещо за нея? Самата мисъл, че дъщеря й е обикаляла навън в тъмното незащитена, като знаеше, че там навън има някой, който иска най-малкото да я изплаши до смърт, ужасяваше Грейс. Никакъв здрав разум ли не проявяваше Джесика? Никакъв инстинкт за самосъхранение?

— Мамо, съжалявам повтори Джесика. Лицето й беше бяло като платно, очите й бяха огромни и изглежда всеки миг щеше да се разплаче. За първи път, откакто можеше да си спомни, Грейс откри, че разстроеният вид на дъщеря й изобщо не я трогва. Ни най-малко.

— Къде беше? — Този път въпросът прозвуча с такава сила, че чак Джесика примигна.

— Е, добре, ходих на парти. На парти! Знам, че никога нямаше да ме пуснеш, затова избягах. Съжалявам. — В гласа й сега се чуваха войнствени нотки. Беше вирнала брадичката си, а ръцете й бяха свити в юмруци.

Грейс почувства как мускулите й се напрягат.

— Вратата на спалнята ти беше заключена. Пропълзяла си през прозореца си, нали? Нарочно си заключила вратата на стаята си и си пуснала музиката, за да си помисля, че си там, като се прибера, а си се измъкнала през прозореца по покрива на закритата алея и по оградата отзад, на гаража, нали? — Сега, след като й беше станала ясна основната идея, тя можеше да си представи маршрута така ясно, сякаш го четеше по карта. — Първо, знаеш ли колко опасно е това? Имам пистолет; детектив Марино също има пистолет. Взехме те за онзи тип, който се промъква в къщата. Ами ако някой от нас те беше застрелял? Ами ако тоя тип беше някъде наоколо, забележеше те и те сграбчеше? Ами ако беше паднала от покрива? А?

— О, мамо! — прекъсна я Джесика. — Мислиш, че всичко, което правя, е опасно! Навсякъде, където ходя, всичко, което ям, хората, с които дружа! Просто искаш да си остана цял живот на десет години! Но не можеш! Това си е моят живот и ще си го живея както искам!

— Млада госпожице, с това отношение никога няма да си покажеш носа навън от тази къща!

— Какво ще направиш? Ще ме затвориш завинаги? Няма да стане. Просто ще избягам.

— Ако го направиш…

— Какво, мамо? Какво смяташ да направиш? Какво ще стане, а? Нищо, ето какво! — Джесика вече направо крещеше, навела лице към Грейс, а очите й блестяха.

Дъхът на Джесика леко я лъхна на бира.

— Пила си! — Не можеше да повярва. Не отново.

— Пила съм малко бира! И какво от това? Бях на парти и там имаше едно буренце, налях си малко, точно като всички останали! Знаеш ли какво друго правя обикновено? Изпушвам две-три цигари и малко марихуана — чувате ли, детектив? — марихуана — и се целувах с едно наистина страхотно момче! И пак ще го правя, всеки път, когато си поискам, не можеш да ме спреш! Да знаеш!

Грейс изгуби самообладание. За първи път от години тя напълно изгуби контрол над поведението си.

— Искаш ли да се обзаложим? — предизвикателно й тръсна тя. След това, преди да се усети какво иска да направи, вдигна ръка и зашлеви Джесика през лицето.

Звучната плесница и хлъцването на Джесика в резултат от изненадващата й реакцията отекнаха в стаята. Ръката на Грейс застина във въздуха след удара. Лицето й пребледня точно толкова бързо, колкото и лицето на Джесика.

С тази разлика, че лявата буза на Джесика бавно започна да порозовява от притока на кръвта, която изпълни отпечатъка от шамара.

Един миг майката и дъщерята просто останаха загледани една в друга.

— Мразя те — задавено изрече Джесика, а ръката й притисна оскърбената буза. — Искам да отида да живея при баща ми!

Грейс почувства как цялото й тяло омекна, сякаш нямаше никакви кости, които да го крепят. Прилоша й, наистина й стана зле на стомаха. Но сега нямаше връщане назад, не можеше да отстъпи, не можеше да прегърне дъщеря си и да й се извини, да си поплаче с нея и да й обещае, че всичко ще бъде както Джесика желае. Не биваше да забравя какво беше станало — заради доброто на Джесика.

— Върви си в стаята — нареди твърдо. — Утре ще поговорим за това.

— Вратата е заключена, забрави ли? — Въпреки че по лицето й се стичаха сълзи и все още притискаше бузата си с ръка, Джесика някак успя да запази заетата отбранителна позиция. — Не мога да вляза в стаята.

— Ще ти отворя. Тръгвай. — Марино, който досега беше наблюдавал мълчаливо отзад тази нежна размяна на реплики между майка и дъщеря, се намеси с тих глас, преди още Грейс да успее да отговори, което беше тъкмо навреме. Грейс бе толкова разстроена, че едва можеше да говори. Сигурно хиляди пъти беше бъркала в отношенията си с дъщеря си, за да се стигне дотук, помисли тя. Опасяваше се, толкова много се страхуваше, че стореното няма да може да се поправи.

Какво трябваше да направи една майка, когато полупорасналата й дъщеря не искаше да я чуе? Да я прикове към стената?

Марино излезе от кухнята и Джесика, все още потривайки бузата си, бавно се упъти след него. Грейс я наблюдаваше, докато се отдалечаваше, с чувството за болка и тъга по онова малко момиченце, което някога смяташе, че майка му е най-прекрасното същество на света.

След това се обърна, притисна разбъркания си корем към плота, хвана се с две ръце за облицования му ръб, положи чело на високото шкафче и затвори очи.

Когато Марино се върна в кухнята, тя все още стоеше в това положение. Може да бяха минали пет или петдесет минути. Тя го чу да влиза, позна по звука от стъпките по пода, че това беше той, но въпреки това не можа да отвори очи и да се обърне към него.

Чувстваше се уморена, болна и изчерпана. И тъжна. Толкова ужасно, ужасно тъжна. Сякаш завинаги беше изгубила Джесика.

— Добре ли си? — Той се приближи към нея и сложи ръка на рамото й. Грейс почувства докосването му като най-малката от всички тежести и усети, че все още беше облечена в голямата, кафява вълнена жилетка, която беше навлякла сякаш преди толкова много часове. Усети и че панталоните й са мокри от колената надолу, че краката й са подгизнали и че плачеше.

Тя никога не плачеше. Беше научила много отдавна, в едно много строго училище, че плачът е губене на време. Единственият резултат от сълзите бе запушеният нос след това.

— Добре — изрече тя, но гласът й прозвуча много странно.

— Грейс… — Ръката му стисна рамото й.

— Нищо ми няма. — Тонът й беше рязък. Той отпусна ръката си и отстъпи назад. Тя все още не можеше да го види ясно.

Грейс осъзна, че й е горещо и започна да разкопчава дървените копчета отпред на жилетката. Поне правеше нещо, докато се опитваше да възстанови нормалното си състояние. Сваляйки дрехата, тя с изненада откри, че някой я взе от раменете й и я сложи настрана. От тази малка любезност очите й отново се напълниха със сълзи. Тя ги стисна здраво, като се опита да спре сълзите, решена да не се издава пред него.

— Успя ли… да отвориш вратата? — попита го с едва забележимо потреперващ глас. Все още не можеше да се обърне, нито да отвори очи. Проклетите издайнически сълзи не искаха да престанат.

— Да — отговори той. — С кредитна карта. Фасулска работа. Грейс…

Ръцете му я прегърнаха през раменете. Тя почувства солидното му присъствие толкова близо до себе си.

— Просто ме остави сама. Моля те — каза тя, когато той се опита да я обърне към себе си. Отвори очи, примигна бързо, като напразно се опита да пресуши сълзите, и разбра, че той няма намерение да се вслуша в молбата й.

— Хей, нищо чак толкова лошо не се е случило. — Той я обърна с лице към себе си въпреки нейната съпротива, като я държеше нежно и в същото време решително. Гордостта я принуди да го погледне в очите. Наистина трябваше да го погледне. Всеки път се изненадваше колко е висок. Върхът на главата й дори не стигаше до носа му. Раменете му бяха толкова широки, че почти изцяло закриваха гледката към кухнята. Главата му беше приведена към нея, а лицето му бе толкова близо, че тя можеше да забележи всеки капиляр в уморените му зачервени очи и всяка малка бръчица около тях. На ярката светлина от кухненската лампа косата му изглеждаше съвсем черна, а кожата му — с хубав бронзов загар. Той я гледаше свъсил вежди и здраво стиснал устни в загрижено изражение. Тялото му беше само на няколко инча от нейното и почти я заклещваше между шкафовете. Тя почувства солидните му здрави крака пред себе си, а отзад — острия ръб на кухненския плот, който се впиваше в тялото й малко над основата на гръбнака.

— Напротив. — Пълни със сълзи или не, тя решително вдигна очи към него, като ръцете й понечиха да избършат влагата. — Много зле се получи. Аз просто за първи път в живота си ударих шамар на дъщеря си. Ужасно е, не просто лошо.

— Просто не можа да се овладееш. Случва се.

— Господи, чувствам се като… лоша майка. — За неин ужас тя подсмръкна звучно и една сълза се изтърколи от дясното й око. Тя нямаше предвид да каже това, да прави такива покаяния точно пред него, като знаеше, че той не одобрява поведението й като майка още от самото начало. Но явно не можеше да се спре. Почувства се съкрушена, напълно съкрушена, а той беше там и толкова състрадателен точно в този момент, в който нещото, от което тя най-много имаше нужда, бе едно приятелско рамо, на което да си поплаче…

— Пусни ме, Марино — каза тя, избягвайки погледа му, и се опита, без да влага много голямо усилие, да разтвори ръцете му и да се освободи от прегръдката му. — Преди да съм заприличала на пълна, завършена и кръгла глупачка.

— Не си лоша майка, Грейс. — Гласът му беше мек, а ръцете му върху раменете й я бяха притиснали здраво и отказваха да я пуснат. — Знаеш ли какво виждам, откакто ви срещнах двете? Виждам една жена, която обича дъщеря си и с всички сили се опитва да даде най-доброто от себе си за нея. Както и една дъщеря, която обича майка си, но точно сега си има собствени неща, които я занимават. За бога, Грейс, тя е тийнейджър. Те така се държат. Нямаш основания да се терзаеш.

Грейс погледна нагоре към него и очите им се срещнаха и въпреки огромното усилие, което положи, отново подсмръкна.

— Кой си ти, Доктор Мама? — попита тя, опитвайки се да разведри обстановката.

— Нещо такова.

Изразът на лицето му съвсем я обърка. Сякаш наистина проявяваше загриженост.

Сълзи отново изпълниха очите й и започнаха да се стичат по лицето й. Не беше свикнала някой да проявява такава загриженост към нея.

— О, Господи — въздъхна тя нещастно, предаде се и отпусна глава напред, като опря чело на гърдите му. Той беше махнал якето си и кожата й докосна мекия плат на ризата му. — Казах ти, че ще изглеждам като пълна глупачка.

— Продължавай — измърмори той, а тялото му се обви около нейното. — Имам на разположение цялата нощ.

29.

Грейс стисна меката, доста прана памучна фланела — миришеше леко на прах за пране — с две ръце и увисна на нея, като че ли животът й зависеше от това. Ръцете му я обгръщаха, нежно и силно, и сигурно, притискаха я. Такова удоволствие й доставяше да се облегне на него, да бъде утешавана, да чувства, че и някой друг е съпричастен на нейните проблеми, че просто не можеше да се принуди да се откъсне от него.

— Говори ми — прошепна той и тя подсмръкна, преглътна, стисна по-здраво фланелата и се подчини.

Разказа му за Джесика, какво мило малко момиченце е била и как мразеше диабета си и как беше разбрала, че Джесика не й се подчинява, като отказва да си слага инсулина навреме или да се храни според назначената диета и изобщо да се грижи за себе си. Говори му за вината, която чувстваше, че е вечно заета и по-конкретно за времето, когато Джесика е била малка, а тя е работела почти денонощно. Разказа му за развода си и как той се беше отразил на Джесика. Разказа му за ужаса, който бе изпитала, като беше разбрала, че Джесика се е забъркала в аферата с наркотиците, и страховете й да не би някой да я е набелязал за изкупителната жертва като виновник за последвалата полицейска акция.

През всичкото това време той я държеше в ръцете си, слушаше и от време на време се обаждаше съчувствено. Когато най-накрая Грейс изчерпа запаса си от думи, тя просто се отпусна в ръцете му, поставила глава на гърдите му, и се почувства странно успокоена.

— Съзнаваш ли — пророни той накрая, като наболата му брада одраска бузата й щом се наведе да й го прошепне в ухото, — че точно четиридесет и пет минути ми говориш единствено за Джесика? Това, което искам да знам, е свързано с Грейс!

Грейс погледна към него, вдигайки глава от гърдите му и вирвайки брадичка така, че да може да види изражението на лицето му. Тя все още стискаше предницата на ризата му, но вече не толкова отчаяно. Лицето му беше съвсем близо до нейното, очите му я гледаха топло и усмихнато, когато срещнаха нейните, ъгълчетата на устните му се извиха в полуусмивка.

— Какво искаш да кажеш с това? — попита тя и се намръщи.

— Целият ти живот се върти около нея, нали?

— Тя е всичко в живота ми.

— А може би не трябва да е така. Може би това е проблемът. — Може би имаш нужда да живееш малко и заради себе си, просто за малко разнообразие.

Грейс почувства как гневът отново се надига отвътре — какво знаеше той за нея и за дъщеря й? — но утихна почти в зародиш. Все пак това, което той казваше, бе почти същото, което тя от известно време си повтаряше: тя трябваше да се откъсне от Джесика, поне до известна степен. Но това, което осъзнаваше с разума си, не можеше толкова лесно да заповяда на сърцето си.

— Толкова време мина, че не зная дори откъде да започна. — Тя направи това признание, усмихна се и освободи ризата му най-после, като изпъна изтръпналите си пръсти на гърдите му, наслаждавайки се на несъответствието между мекотата на дрехата и твърдите мускули под нея. Ръцете й се повдигаха и спускаха в такт с ритмичното му дишане. Това усещане също беше много приятно. Всъщност тя харесваше всичко у него, от начина, по който миришеше — никога преди това не се беше замисляла какъв силен афродизиак можеше да бъде парфюмът му, подплатен с миризмата на мъж — до физическите дадености като това, че беше по-висок от нея, по-широкоплещест, по-здрав и по-силен от нея, чак до естествената човешка загриженост и внимание, които й засвидетелстваше. Всички тези неща накуп представляваха опасна комбинация и тя добре го осъзнаваше. Това, което наистина трябваше да направи, ако беше достатъчно умна, бе да се откопчи от ръцете му и да се опита да възстанови нарушеното си душевно равновесие. Но тя никак не можеше да се вземе в ръце и да го направи, не точно сега. Чувстваше се топло и уютно. Чувстваше нечия грижа, за първи път от толкова години.

— Можеш да започнеш от мен.

Срещайки погледа му, тя свъси вежди неразбиращо.

— Да започна от теб? Как?

Той й се усмихна с тъжно изражение. Наистина беше много привлекателен, реши тя, независимо дали харесваше този тип мъже, или не, с тези кафяви проблясващи очи и с тези извити в самоиронична усмивка устни.

— Минавало ли ти е през ум, че те намирам за много привлекателна?

Грейс присви очи подозрително. Пръстите й отново се вкопчиха в дрехата му.

— Неее…

— Не си представяш, че съм на двадесет и четири часово разположение за всеки, който ми се обади в града, нали? — Въпросът и усмивката, която го придружаваше, бяха иронично закачливи.

— Аз… не съм мислила за това.

— Тогава ви предлагам да помислите, Ваша Чест. — С изключителна нежност ръцете му се плъзнаха нагоре по гърба й. Грейс улови движението им дори през дебелата фланела, с която беше облечена. Пръстите й стиснаха гънките на дрехата му и очарована, тя се взря в очите му, когато той наведе глава към нея. Клепачите му се сведоха и златистокафявите дълбоки очи потъмняха като пръстени около черните зеници. Грейс почувства как устните й се разтвориха в очакване, когато осъзна, че той има намерение да я целуне.

Господи, толкова й се искаше да я целуне!

Тя плъзна нагоре ръцете и ги постави на широките му рамене. Повдигна се на пръсти, за да достигне устните му. Когато устните им се докоснаха за първи път, допирът беше съвсем нежен, почти непохватен, но толкова възбуждащ, че Грейс чак се задъха. Тя притисна тяло към него, обзета от внезапна и изгаряща нужда, и обви ръце около врата му.

— Искам да направя това от първия миг, в който те зърнах — прошепна той и отново я целуна, този път уверено и силно. Езикът му се плъзна между устните й и Грейс почувства как в цялото й тяло се разля огън.

— Не е вярно — запротестира тя, останала почти без дъх, и отдръпна устни от неговите, като се опита да запази самообладание и да мисли логично. Той се усмихна в очите й, после отново я целуна бързо и жадно по устните, а идеята за логичното мислене изхвърча през прозореца.

— Напротив. Обичам борбените жени — прошепна едва чуто той, като вдигна глава. Грейс само се усмихна леко в отговор, почти замаяна от емоциите. Устните им отново се сляха и този път тя алчно започна да го целува, а устните и езикът й откликнаха на неговата страст и огромно желание. Въпреки болката поривът на страстта я караше да се притиска силно към него, отчаяно жадуваща за още, за допира на ръцете му по кожата, тялото му се притисна към нея и…

— Чакай! Чакай! — прошепна забързано тя, като отдръпна устни от неговите и обхвана с две ръце лицето му от двете страни в опита си да извоюва малко разстояние между тях. Трябваше да забави хода на нещата, да помисли… — Дори не знам — женен ли си?

Той вдигна глава и очите му срещнаха нейните. Дълбоко в тях тя прочете топлина, закачка и напрегнат, изгарящ копнеж по нея.

— Не, не съм женен. — Гласът му беше плътен, задъхан от желание и в думите му се долавяше леко озадачение.

— О, господи. О… — Грейс знаеше за колко много неща има да го пита, въпроси, които трябваше да му зададе, неща, които трябваше да обсъдят помежду си, преди да продължат по-нататък, но сега не можеше да мисли, когато той я целуваше и тялото му се притискаше към нейното, а ръката му се плъзгаше нагоре към предницата на блузата й.

Викът на Джесика дойде внезапно и им подейства шокиращо, сякаш ги поляха с кофа ледена вода.

Ръката му замръзна на място, устните му се отдръпнаха и за миг двамата просто се спогледаха, толкова замаяни от обзелото ги страстно желание, че не бяха съвсем сигурни дали наистина са чули нещо.

После викът се повтори.

Грейс се освободи от прегръдката му в същия миг, в който той я пусна, и двамата хукнаха по стълбите. Той тичаше пред нея, взимайки по няколко стъпала наведнъж, като едновременно вадеше пистолета от кобура си. Грейс го следваше по петите. Джесика изскочи от стаята си, докато те все още бяха по средата на пътя. Грейс чуваше топуркането на босите й крака в коридора на горния етаж. Видът й беше толкова мил и съвсем детски, облечена в бледосинята си нощница. С коса, която висеше свободно около лицето, тя седеше горе, сграбчила парапета на стълбите с две ръце, задъхана и избухнала в истеричен плач.

— Добре ли си? Ранена ли си някъде? — Марино направо извика към нея, когато вече беше горе при нея.

— Джесика! Джесика! — Грейс идваше веднага след него.

— Мамо! О, мамо! В леглото ми!

— Вие двете стойте тук! — Това беше заповед — умееше да командва, отбеляза Грейс — подхвърлена към тях, докато, бягайки, мина покрай Джесика по посока на спалнята й. Точно в този момент Грейс изкачи и последното стъпало и Джесика се строполи в ръцете й.

— Какво има, милата ми? — Грейс обви ръце около хлипащата си дъщеря и я притисна силно към себе си, временно забравила за предишните им разногласия. Джесика се притисна, плачеща и трепереща към нея, сякаш никога нямаше да се отдели от нея.

— О, мамо, толкова е противно! Защо някой ще прави това? — Джесика плачеше неудържимо, заровила лице на гърдите на Грейс, а ръцете й я прегръщаха през врата. Грейс едва разбираше какво й говори.

— Какво, скъпа?…

— Грейс. — Марино стоеше в рамката на вратата и й махна с ръка. Пистолетът му отново беше скрит в кобура, което даде на Грейс да разбере, че каквото и да се беше случило, в момента не ги грозеше никаква пряка опасност. — Мисля, че трябва да видиш това.

Той изглеждаше и звучеше зловещо. Трудно можеше да повярва, че това е същият мъж, който я беше целувал толкова страстно само преди няколко кратки минути. Трудно можеше да повярва, че тя го беше целувала толкова страстно едва преди няколко минути.

Тази нощ я бяха целунали двама различни мъже, но тя почти не си спомняше за първия. Вторият в сравнение с първия беше като горещината на слънцето пред пламъка на свещта.

— Джес, нека погледна… — Грейс се опита да се освободи.

— Идвам с теб! — Подсмърчайки и увиснала на врата й, Джесика не я пускаше да стане. Майката и дъщерята се придвижиха прегърнати към стаята. Марино ги наблюдаваше, докато приближаваха, с изпънато и строго изражение на лицето, а очите му бяха присвити и трудно можеше да се прочете нещо в тях.

Когато стигнаха до вратата, той кимна с глава към Грейс.

— Тя няма нужда да вижда това отново — тихо каза той. Грейс срещна погледа му, прочете предупреждението и кимна в отговор.

— Почакай тук, малката ми. — Освобождавайки се от Джесика, тя я остави облегната на стената срещу вратата, пресече коридора и се присъедини към Марино, който беше застанал до долния край на леглото на Джесика.

— Бях в леглото. Като се обръщах и си протегнах крака… — обади се Джесика от коридора, а краят на обяснението потъна в риданията и хлипанията й.

Само малката нощна лампа до леглото беше светната. Сенки изпълваха ъглите на стаята. Дрехите, които Джесика беше съблякла, бяха струпани накуп на пода — още един вид неподчинение и бунт на дете, което е било учено да поставя всичко на закачалка или в коша за пране, веднага щом съблече нещо, помисли си Грейс. Кръг от мека златиста светлина докосваше дантеления край на възглавницата с раирана розова калъфка, където още можеше да се види вдлъбнатината, оставена от главата на Джесика. Слушалките на касетофона й бяха оставени наблизо, като тихо доказателство, че Джесика бе слушала музика в леглото. Завивките бяха отметнати чак до долу и висяха от леглото, струпани на килима.

— Виж тук.

Грейс се приближи към леглото и погледна към мястото, което Марино сочеше, долу в самия край на матрака, застлан с така весел и приветлив раиран розов чаршаф. За миг тя не можа да проумее какво точно вижда. След това разбра и ахна.

Там, в най-долния край на матрака, в запечатана найлонова торбичка за фризер, пълна с вода, лежеше Годзила. Мъртва.

30.

— О, не! — Грейс закри уста с ръка и отстъпи назад от леглото. Погледът й остана фиксиран в ужасната гледка на леглото. — О, не!

— Някой го е убил — обади се Джесика със задавен глас от коридора. Боса, изглеждаща съвсем слаба и крехка в синята си нощница, тя се беше облегнала на стената, сълзите се стичаха по лицето й.

Грейс се отдалечи от леглото и се приближи към дъщеря си. Двете отново се прегърнаха, сякаш търсеха опора една в друга.

Марино ги погледна с мрачно изражение на лицето.

— Някой го е убил. — Почти невярваща го погледна Грейс и повтори думите на Джесика.

— Горката Годзила! — Нови сълзи потекоха от очите на Джесика. Грейс прегърна по-силно дъщеря си и изпита болка едновременно за дъщеря си и за мъртвия й домашен приятел. — Защо някой ще му причини подобно нещо? Той беше просто… — просто един хамстер.

— О, милата ми, не знам. — Мислите за стореното на хамстера бяха ужасни. Мислите за това какъв човек би могъл да извърши подобно нещо и после целенасочено да постави зловещото доказателство за злобното си деяние в леглото на Джесика, бяха още по-неприятни.

Беше направо страшно.

— Добре, дами, хайде да слезем долу. Не искам да унищожим някое доказателство, преди да е дошъл отрядът за борба с престъпленията. — Марино се появи зад тях, постави ръце на раменете им, прегърна ги, опита се да ги успокои колкото може и ги поведе надолу по стълбите. Колкото и разстроена и притеснена да беше в този критичен момент, Грейс почувства колко добре й подейства неговото докосване. Джесика сякаш също прие прегръдката като нещо съвсем естествено при тези обстоятелства, с удовлетворение забеляза Грейс.

— Казах ти, че това не са никакви шеги! — обърна се тя ядосано през рамо към него, докато се приближаваха към стълбите. Той ги освободи от прегръдката си и те заслизаха надолу сами, като Джесика вървеше най-отпред. Една мисъл я осени, докато вървеше по стълбите, и тя се извърна и го погледна с присвити очи. — Не може да приемаш и това като някаква шега, нали?

— Не мисля, че това е шега, не — отговори той, когато стигнаха долу. — Не съм сигурен какво точно е. Първото нещо, което трябва да разберем, е как всъщност е умрял хамстерът: дали се е удавил в плика с течността, или е умрял от естествена смърт и после някой го е сложил вътре? Това ще определи по-нататъшния ход на разследването. Сега трябва първо да се обадя на едно-две места.

Грейс го погледна внезапно с леденостудени очи. Касаеше се за безопасността на Джесика, чувстваше го съвсем ясно. Нямаше значение какво изпитва към Марино — трябва да обмисли случилото се на спокойствие по-късно — просто най-много и на първо място беше загрижена за доброто на Джесика.

— Не, аз трябва да се обадя на едно място. На областния прокурор. Искам полицейска защита за дъщеря ми, веднага. Искам да видя, че се изпълнява на момента.

— Аз на какво ти приличам, на накълцан дроб ли? — Въпросът прозвуча съвсем безизразно и сухо.

— Официален полицейски надзор.

— Искате да ме прескочите ли, Ваша Чест? — Той я погледна с присвити очи.

— Точно така, детектив, за това става дума. — Очите им се срещнаха и те останаха така загледани един в друг за известно време. И у двамата все още не беше угаснала страстта, която така силно се беше разгоряла между тях преди малко. Но доминиращ факт си оставаше, че тя беше съдия, а той — полицай, а в местната йерархия това означаваше, че предимството е на нейна страна.

— Добре. Обаждай се на когото искаш.

— Мамо, наистина ли мислиш, че някой ме преследва? — Гласът на Джесика прозвуча съвсем изплашено. Плъзвайки ръката си в тази на Грейс, тя се сгуши по-близо до майка си.

Грейс се поколеба, почти готова да го отрече. Нямаше смисъл при създалите се обстоятелства да оставя Джесика с погрешно впечатление за собствената й безопасност. Пътешествието през прозореца й от тази нощ все още ярко се открояваше в съзнанието й. При тези обстоятелства не можеха да си позволят да рискуват да се повтори.

— Не знам, мила — призна тя.

— Страх ме е. — Гласът на Джесика беше тих и скимтящ.

— И аз се страхувам.

Марино погледна първо едната, после другата, а в изражението на лицето му се четяха едновременно загриженост и раздразнение.

— Грейс, заведи Джесика в другата стая и ме остави да се оправя с тази работа, моля те…

— Казах ти, искам полицейски надзор за дъщеря си — повтори Грейс съвсем решително.

— Ще се погрижа да го получи.

Те си размениха преценяващи погледи.

— Добре. Тогава го направи — отвърна отсечено Грейс.

— Благодаря. Ще го направя.

Той мина покрай тях в кухнята, взе телефона и започна да набира някакъв номер. Някак срещу волята и принципите си — от опит знаеше, че да се доверява и да оставя другите да вършат нужните неща не е добра идея — Грейс поведе Джесика към хола и го остави да се оправя сам. Майка и дъщеря се сгушиха на дивана, докато Марино провеждаше разговорите си. Джесика беше спряла да плаче, но трепереше цялата и Грейс я загърна през раменете с одеялото, което винаги стоеше метнато на гърба на дивана. Когато най-накрая Марино дойде при тях, Грейс седеше в единия край, като беше събула обувките си и беше подгънала крака под себе си, а дъщеря й беше склонила глава на рамото й.

— Е? — попита открито предизвикателно Грейс.

— Кавалерията е на път — отговори той. Носеше две чаши в ръце и беше преметнал розовата хавлия на Джесика през рамо.

— Какво означава това?

— Означава пълен полицейски надзор и за двете. — Гласът му прозвуча малко троснато, докато постави чашите на ниската дървена масичка пред тях. — Междувременно кафе за вас, Ваша Чест — той погледна Грейс, — горещ шоколад за теб, Джесика, — погледна и Джесика — и халатът ти. — Той подаде халата й и неподсладеното какао. — Те ще искат да ви зададат някои въпроси като пристигнат — обърна се той към Джесика. — Сигурно ще искаш да облечеш това.

— Благодаря ти — отвърна Грейс, като не пропусна да забележи хапливото обръщение Ваша Чест и имаше предвид не само кафето. За миг очите им отново се срещнаха и останаха загледани един в друг. Грейс се усмихна леко и сговорчиво, а неговият поглед едва доловимо се смекчи.

— Няма защо. — Марино се обърна и отново влезе в кухнята. Грейс отпи глътка кафе, а Джесика само се сгуши в халата си. Лицето й беше бледо и на петна. Носът и очите й се бяха зачервили от плача. Дори сега, след като бурята беше преминала, дъхът й излизаше на пресекулки.

— Не искаш ли да опиташ шоколада си? — попита Грейс, като забеляза, че Джесика напълно пренебрегна чашата си. По принцип тя обичаше горещ шоколад. След като й беше напомнено, Джесика взе чашата, погледна я и после отново я остави, като леко потръпна.

— Мислиш ли, че Годзила е страдала много? — попита тя с нисък глас.

Сърцето на Грейс се сви от мъка по дъщеря й и нейния домашен любимец.

— Не знам, милата ми. Надявам се, че не.

Марино се върна при тях в стаята, понесъл собствената си чаша в ръка. Холът беше семпло обзаведен. Диван, разположен до едната от двете дълги стени, люлеещ се стол от едната му страна и тъмносин кожен стол и кушетка в подходящ стил от другата му страна. Овална масичка за кафе беше разположена, пред дивана, а телевизорът беше точно насреща, в къта с книгите и касетите, където бяха разположени нещата за отмора и развлечение върху шкаф от орехово дърво. На една от късите стени имаше още лавици с книги, а другата беше цялата в прозорци и завеси, които сега бяха спуснати, за да изолират нощта навън. Цялата стая беше ярко осветена, тъй като кръглите месингови лампи от двете страни на дивана, както и централното осветително тяло бяха светнати.

— Някой иска да ме убие, нали? — попита го Джесика с едва доловим глас, когато Марино седна на синия кожен стол. — Има ли нещо общо със случая с наркотиците в нашето училище?

— Не мисля така — отговори Марино, преди Грейс да успее да се намеси. — И не мисля, че някой изобщо иска да те убива. Смятам, че някой просто се опитва да те изплаши малко, по някаква причина. Ще открием кой е и защо го прави. Във всеки случай ще се погрижим ти и майка ти да сте в безопасност, обещавам.

Грейс и Джесика го погледнаха едновременно, докато той отпиваше от кафето си. Грейс осъзна, че иска и може да му повярва и почувства как напрегнатите й мускули се отпускат. Каквото и да имаше между тях, тя беше напълно убедена, че докато той беше близо до тях, не ги грози никаква опасност.

Джесика от своя страна се намръщи, сякаш току-що нещо й хрумна.

— Какво правиш тук посред нощ между другото? — попита го тя. Погледът й бавно се премести към майка й. — Ти ли повика ченгетата заради мен? — В гласа й имаше равни дози удивление и ярост.

— Дори не знаех, че те няма, докато не падна от покрива — отговори Грейс с известна доза раздразнение. — Повярвай ми, щях да извикам полицията, ако бях знаела, но не беше така. Детектив Марино беше така любезен да дойде и да обсъдим дотук хода на събитията. Тогава видяхме сянката ти да се промъква край прозореца.

Когато Грейс приключи с обясненията, погледът й се спря върху Марино и за един кратък миг очите им се срещнаха. Споменът за целувките, които бяха споделили, се мярна във въздуха между тях, толкова осезаем като полъха на горещия августовски вятър в летните следобеди, и изчезна. Той си оставаше съвсем същия упорит, предизвикващ я дебелоглав грубиян, с когото вече толкова седмици си имаше вземане-даване. Но тези целувки бяха променили всичко между тях.

На входната врата се чу приглушено почукване и прекъсна разговора им.

— Аз ще отворя — възпря я Марино, когато Грейс инстинктивно се надигна от мястото си. — Вероятно са двамата полицаи. Те обикновено пристигат първи. Джесика, ще искаме да знаем къде точно си била тази вечер и с кого си била, както и през всичките ти предишни измъквания от къщи, така че се подготви.

След като я предупреди по този начин с неочаквано строг глас, Марино излезе от стаята. Спомняйки си за неподчинението и провинението на дъщеря си, Грейс се обърна към нея с укорително изражение.

— Мамо, наистина съжалявам за това, че така се измъквах от къщи — изрече тъжно Джесика, като безпогрешно разгада значението на този поглед. — Не трябваше да го правя. Знам. Не трябваше да правя нищо от нещата, които извърших. Просто… това момче, което харесвам, и той ме покани на партито, знаех, че няма да ме пуснеш и…

— Ако си искала да отидеш на парти, трябваше да ме попиташ, Джес. — Грейс срещна извинителния поглед на дъщеря си над ръба на чашата си, докато отпи още една глътка кафе.

— Щеше ли да ме пуснеш, ако те бях попитала? — попита Джесика, а предизвикателната нотка в гласа й беше сподавена в едно кихване.

Грейс въздъхна. Наистина й беше трудно да остане дълго време ядосана на съществото, което обичаше повече от всичко друго на света. Тя почувства как гневът й от това, което беше направила Джесика, се стопява.

— Вероятно не — призна тя.

— Тогава какъв смисъл има да те питам?

— Няма да останеш цял живот все под наблюдение в къщата, че да се измъкваш така — отбеляза Грейс.

Джесика направи гримаса.

— И ти какво мислиш да направиш по въпроса?

— Още не съм решила. Ще те уведомя, когато съм готова.

— Всички други момичета ходят на партитата. Защо и аз да не мога? Не е честно!

— Не мога да повярвам, че всичките ти приятелки — Емили Милхолън например или Поли Уелс — ходят по партита с момчета на петнадесет години. Особено купони, където има бирени бурета, цигари с марихуана и определено не присъстват никакви родители — каза Грейс с пресъхнал глас.

— Само защото тях никой не ги кани — измърмори Джесика, но деликатно извърна глава встрани при тези думи.

— Джесика. — Повторното влизане на Марино в стаята прекъсна думите на Грейс. Този път беше придружен от брат си Доминик и от още един мъж, който не носеше униформа, но който според предположенията на Грейс също беше полицай. От звуците, които дочуваше от останалите помещения в къщата, Грейс разбра, че са пристигнали и други полицаи.

— Грейс, това е шефът ми, капитан Гари Сандифър.

— Съдия Харт.

— Гари Сандифър. — Грейс се изправи и се ръкува с високия слаб и оплешивяващ мъж в бежов тренчкот, който показваше нужното уважение, което обикновено се засвидетелстваше на заемащите тази длъжност.

Грейс почувства властта, която обикновено проявяваше в работните си задължения, да я обгръща като униформената мантия през раменете. Гласът й беше ясен, а ръкостискането — уверено.

— Разбирам, че имате някакви проблеми — започна Сандифър.

— Ако нямате нищо против, бих предпочела да поговорим за това в кухнята. Дъщеря ми е достатъчно травмирана. — Грейс посочи към вратата зад тях.

— Да, разбира се.

Когато Сандифър се обърна към вратата, Марино за миг задържа Грейс, като сложи ръка на рамото й. Снишил глас, той й прошепна:

— Дом ще вземе показания от Джесика. Той има дъщеря колкото нея, освен това добре се оправя с такива хлапета, затова се надявам, че ще научи нещо интересно от нея. Приемаме случилото се като опит за сплашване срещу вас в ролята ви на съдия между другото. Джесика като цивилна гражданка ще може да се ползва със същото право на защита и охрана като вас.

— Добре. Хубава идея. — Следователно той се беше справил със ситуацията. Колкото и разстроена да беше, Грейс едва ли можеше да измисли по-добър вариант. Мисълта, че той беше свършил по-добра работа и се беше справил беше еднакво странна и в същото време успокояваща. Вече имаше на кого да разчита, което бе нещо съвсем ново и непознато като усещане за нея.

С един поглед към Джесика, която леко усмихната отговаряше на въпросите на Доминик, Грейс се отправи към кухнята, последвана от Сандифър. Марино също тръгна след тях, но ги подмина и се отправи нагоре по стълбите вероятно да нагледа какво става горе.

— Разбирам, че са се случили поредица неприятни и стресови инциденти, включително и убийството на домашното животно на дъщеря ви — отбеляза Сандифър, когато той и Грейс останаха сами. — Тук, в област Франклин, ние не се отнасяме много добре с онези, които се осмеляват да плашат нашите съдии и семействата им. Това, което с ваше разрешение ще направим, е да определим случая като извънреден по степен на важност и да поставим двадесет и четири часова охрана за вас и дъщеря ви, докато не разрешим проблема. Навсякъде с вас ще бъде един от нашите хора, освен това ще има и един човек да охранява къщата вечер. Детектив Тони Марино вече е доста наясно със случая и работи по него от самото начало, освен това изрази желание той да дежури вечер в къщата ви. Предполагам, нямате никакви възражения по този въпрос? — Погледът, който й хвърли, беше проучващ и в първия момент Грейс притеснено се зачуди дали целувките на Марино не са изписани с неонова боя по устните й. Което, разбира се, беше нелепо.

— Не. Нямам възражения — поклати глава Грейс.

Сандифър кимна.

— Чудесно тогава. Колкото до дъщеря ви, предполагам, че тя ще може да продължи да изпълнява ежедневните си задължения, като ходенето на училище и други такива?

— Аз… всъщност нямах време да обмисля това. Но на този етап бих казала да.

Той отново кимна.

— Ще уредим до нея неотлъчно да има някой, навсякъде където ходи, дори в часовете. Имаме няколко много младолики жени офицери, които ще свършат идеална работа, мисля.

— Джесика е най-важна. Искам да е в пълна безопасност. Всички досегашни случки бяха насочени основно към нея.

— Точно това ми каза и детектив Марино. Не се притеснявайте, ще се грижим за нея. Ще се грижим и за двете ви, докато проблемът се разреши.

— Оценявам помощта ви.

— Извинете ме, съдия Харт…

Грейс погледна въпросително неуниформения полицейски служител, който току-що се беше появил зад рамото й. Според значката на джоба на ризата му името му бе Джордж Бекър. Беше нисък човек, горе-долу колкото Грейс на ръст, набит, с редееща черна коса и остри черни мустаци. Това, което привлече погледа й, беше обаче нещо по-различно: той носеше чифт хирургически ръкавици, както и малка найлонова торбичка с цип в едната си ръка, а в другата държеше дълга пинсета със специално извити краища.

— Ако нямате нищо против, Ваша Чест, трябва да взема малко тъкан като проба от вас. Ще трябва да взема и от дъщеря ви също.

Грейс скръсти ръце на гърдите си и се намръщи.

— Защо?

— За да можем да сравним резултатите с тези от всяко физическо доказателство, което имаме или ще намерим, и така да елиминираме вас и дъщеря ви като вече познати източници.

— Какъв вид физически доказателства?

— Косми, телесни течности като кръв, слюнка или сперма, вероятно малко кожа, ако някой се е одраскал или порязал, от този род неща.

— О, да, разбира се.

— Бихте ли си отворили устата…

Грейс се подчини.

Докато Бекър поставяше тампона между зъбите й и от вътрешната страна на бузата й и го завъртя, Сандифър попита:

— Има ли вече намерено някакво физическо доказателство?

Бекър извади тампона.

— Наистина не бих могъл да кажа, сър. Сега взимам пробите.

Той постави тампона в найлоновата торбичка, запечата я и се отправи към хола.

31.

Тони беше застанал до един от високите прозорци в стаята на Джесика със скръстени на гърдите ръце и наблюдаваше как Ранди Золер от отдел Престъпления педантично почиства с прахосмукачка килима. Съдържанието на торбата от прахосмукачката щеше да бъде изследвано за доказателства като косми или текстилни влакна, нетипични за стаята и за обитателите на къщата. Чарлин Йанг от същия отдел изпълняваше същата операция по отношение на долния чаршаф на леглото, но използваше по-малка ръчна прахосмукачка.

Дом влезе в стаята и привлече вниманието на Тони. Той се приближи към брат си до вратата.

— Все още ли мислиш, че приемам оплакванията им твърде насериозно? — позаинтересува се Тони тихо.

— Просто един умрял хамстер, Тони, не убит. Можем най-много да обвиним виновника, ако го хванем на местопрестъплението, в жестокост към животните и бракониерство.

Тони поклати глава.

— Пропускаш основното, братко. — Той вдигна ръка и започна да брои вероятните обвинения на пръсти, докато обясняваше на брат си: — Това, което имаме тук, е вероятно терористична заплаха. Възпрепятстване на правосъдието. Намеса в работите на държавен служител по време на изпълнение на служебните му — в този случай — й — задължения.

Дом го прекъсна.

— Нека само ти напомня, че основната потърпевша е дъщерята.

— Ако някой искаше да те сплаши, кой щеше да е най-ефективният начин да го направи? Да заплаши теб или да кажем Кристи?

Кристи беше голямата дъщеря на Дом.

Дом го погледна.

— Разбрах те.

— Научи ли нещо интересно от Джесика?

— Дъщерята? Къде е била, с кого е била, неприятелите й — почти половината гимназия Хеброн, според нейните думи. Записах всичко. Има нещо интересно. Една нощ била излязла късно на верандата, малко след началото на цялата история, и смята, че е видяла някого на двора, който я наблюдавал. Тя се втурнала в къщата, толкова уплашена, че спала при майка си.

— Мислиш, че това ще ни доведе до някаква следа? — Тони познаваше добре брат си. Можеше да каже кога Дом започва да гледа сериозно на нещата и че опасенията на Грейс не са съвсем безпочвени.

— Вероятно — сви рамене Дом. — Добре, вероятно наистина тук става нещо. Но по ми прилича на опит да се сплаши дъщерята, а не майката.

Тони и Дом погледнаха към Чарлин Йанг, който почистваше долния чаршаф.

— Както вече казах, ако някой иска да те държи на мушка…

— Добре, добре. Единственото нещо е, че не можем да оправдаем разследване от такъв мащаб, нито пък двадесет и четири часовата полицейска охрана, ако виновникът за цялата работа се окаже някакъв хахо, който си е нарочил дъщерята. Можем да го направим само ако обект на атаките е приятелката ти, защото тя е държавен служител.

Тони погледна намръщено Дом.

— Ще престанеш ли с тези подмятания за приятелката? Както вече казах, има доста голяма вероятност Грейс да е основният обект на атака. Трябва да проверим случаите, по които работи, хората, които е осъдила напоследък, този тип неща.

— Е, да, предполагам, че ще оставя теб и Грейс да се оправяте с всичко това.

Намръщеното изражение на Тони леко се проясни.

— Кога за последен път някой те е пращал по дяволите?

Дом се направи, че се замисля.

— Преди два-три дни, струва ми се. И сякаш беше ти.

Тони се разсмя.

— Да, добре, този път наистина го мисля. Както и да е, хайде да се залавяме за работа.

Когато най-накрая всички полицаи си тръгнаха, беше станало вече четири сутринта. Джесика лежеше на дивана в хола почти заспала. Грейс се беше отпуснала в синия кожен стол наблизо. Тъкмо се прозяваше, когато Марино влезе в стаята, след като беше изпратил и последната група полицаи, които бяха претършували къщата от горе до долу в опит да намерят някакви улики.

— Изглеждате много уморени. И двете. Лягайте си — каза той, поглеждайки ту едната, ту другата с изкривена полуусмивка.

— Какво… — започна Грейс, но отново я налегна прозявката.

— Всичко, което искаш да знаеш, ще ти кажа утре. Лягайте си.

Грейс с изненада откри, че направо не може да устои на тази мисъл.

— Добре тогава. — Тя се изправи, приближи се към дивана и вдигна Джесика. — Хайде да вървим, скъпа.

— О, колко съм изморена — промърмори Джесика.

— Имаш ли нужда от помощ? — попита Марино Грейс, когато Джесика се изправи на крака. Грейс я обгърна с ръка.

— Не, ще се оправя. Горе в кабинета ми има една кушетка. Оправена е и можеш да си лягаш, само махни малките възглавнички от нея. Ако имаш нужда от още едно одеяло… — Тя отново се прозя.

— Ще се оправя. Не се притеснявай за мен. Лека нощ. — Гласът му беше съвсем сух.

— Добре. Лека нощ. — Всъщност Грейс беше твърде изморена, за да се притеснява и за него. Беше толкова изморена, че очите й чак смъдяха, и всеки път, когато си поемаше въздух, направо се прозяваше.

Но когато се отпусна в леглото — тя и Джесика се бяха настанили в нейната спалня, защото Джесика не можеше да понесе мисълта да се върне в стаята си — тя отбеляза една от последните й съзнателни мисли, които минаха през главата й, преди да потъне в сън, беше, че луксът и удоволствието от спокойния и дълбок сън отдавна не я бяха спохождали, практически от нощта, когато намери Господин Мечо на пътя. И единствената причина, поради която тази вечер можеше да се наслади на удоволствието от съня, беше пълната й увереност, че тя и Джесика ще са в безопасност докато спят.

И причината, поради която беше толкова убедена в това, бе присъствието на Марино в къщата за през нощта.

32.

Единственото хубаво нещо, свързано с майка му, беше, че тя правеше най-добрия оризов пудинг на света. С лъжица той обра и последните останали зрънца от голямата бяла купа и ги погълна с неимоверно удоволствие. След това внимателно покри празната купа с капака и я върна в хладилника, нещо като отмъщение, подсмихна се. Баща му щеше да се прибере утре преди обяд, в неделя, и майка му беше приготвила пудинга специално за него. Което направи изяждането му още по-забавно нещо.

Къщата беше съвсем тъмна и притихнала, освен светлината от екрана на единствения телевизор и от лампата в хладилника, който той току-що затвори. Майка му си беше в леглото. Беше заспала на средата на изпълнението на Джей Лено и точно в нейната стая телевизорът все още беше пуснат. Дори в кухнята той можеше да долови откъслечни звуци и части от сцени в някакъв тъп късен филм. Дони-младши, току-що свършил работата си с Каролайн на дивана в приземния етаж, тъкмо я избутваше през вратата навън. През прозореца на кухнята той можеше да ги види как се прокрадват по стълбите навън, а после хванати за ръка се упътиха към колата на Дони. Беше ги подслушвал, докато го правеха, и това му достави истинско удоволствие. Не, наслада беше по-точната дума. Истинска наслада.

Напоследък той всеки път изпреварваше Каролайн, преди да се прибере вкъщи вечер, за да я гледа, докато се съблича за лягане. Тя, естествено, не знаеше, че той я наблюдава. Но спалнята й беше на долния етаж и завесите й никога не бяха дръпнати напълно, следователно ако се приближеше достатъчно близо и се залепеше на стъклото, можеше да види всичко доста добре.

Подвоуми се дали иска и тази вечер да направи същото. Беше съвсем наблизо и можеше да стигне дотам напряко през дворовете за около три минути, но вече беше имал доста интересен ден и се чувстваше смъртно уморен.

Денят му се беше оказал доста хубав. Пълен с преживявания. Беше оставил подаръка си за Джесика — двата си подаръка — беше си взел нещо за спомен, а след това се беше помотал наоколо да наблюдава съдийката, която, вярна на принципите си, извика полицията. Щеше да остане и по-дълго или да се върне към единадесет часа същата вечер, за да види дали са открили и втория му подарък — така съдийката щеше да повика полицията два пъти в един и същи ден, направо рекорд — но валеше и затова той реши вместо това да отиде на кино. Остана в киното и изгледа три филма за цената на един и се прибра вкъщи тъкмо навреме, за да слуша Дони и Каролайн на долния етаж, докато дояждаше оризовия пудинг.

Дъждът беше вече спрял и той предположи, че може да се отправи към къщата на Каролайн. Щеше да излезе само за някакви си двадесетина минути максимум и после отново да се прибере и да си легне в очакване на избухването на гнева на майка му на сутринта, когато щеше да открие, че някой е изял всичкия пудинг.

Тя, разбира се, щеше да предположи кой го е сторил. Дони-младши дори не харесваше оризов пудинг.

Да върви по дяволите. Той грабна една бейзболна шапка и някакво яке от гардероба в коридора, просто в случай че отново завали, и се отправи към задната врата.

Въздухът беше студен, тревата мокра и всеки път, когато по невнимание се натъкнеше на някой храст, целият се поръсваше с леденостудени капки. Имаше една ограда, която трябваше да прескочи — една от онези дървени огради от греди като във фермите — която беше много хлъзгава. Левият му крак се подхлъзна от най-долната летва тъкмо когато беше прекрачил оградата и слабините му болезнено се стовариха най-отгоре.

Докато стигна до къщата на Каролайн, той все още проклинаше тихо и накуцваше.

Промъквайки се през една пролука в храстите в задния двор, той видя, че Каролайн и Дони-младши са седнали на пътеката пред къщата, целуваха се и се прегръщаха за лека нощ. Завистливо наблюдаваше всичко, чак докато Дони най-сетне успя да се откъсне и да тръгне обратно по улицата, където го чакаше паркирана колата му. Докато Каролайн му махаше за довиждане, Малкото братче зае подходяща наблюдателна позиция за предстоящото пийпшоу.

Естествено, Каролайн се прибра, влезе в спалнята си и запали осветлението. Залепил око на прозореца, той можеше съвсем ясно да види почти цялата стая, включително и затворената врата и ключа за осветлението. За щастие от позицията си той идеално виждаше гардероба и долния край на леглото й. Тази вечер котката й, една тлъста бяла персийка, седеше в долния край на леглото. Също като него котката наблюдаваше с внимание как Каролайн започна да се съблича.

Господи, толкова беше красива… Също като Дони-младши, чиято приятелка беше най-красивото момиче в гимназията. Той винаги получаваше най-доброто от всичко, винаги, през целия им живот. Ако майка му приготвеше пържоли за вечеря, винаги даваше най-голямата на Дони-младши. Той имаше нужда, така казваше тя. Тя купуваше за него най-хубавите и най-скъпите дрехи, защото толкова му отиваха, казваше тя. Бяха платили половината от стойността на неговата кола и пълната му застраховка. А пък той сам трябваше да събира пари за собствения си мотоциклет и нямаше никаква застраховка. Всичко, което поискаше Дони, го получаваше. За Малкото му братче оставаха отпадъците, ако изобщо имаше късмет.

Стаята на Каролайн беше боядисана в синьо, което, той знаеше, беше любимият й цвят, вероятно защото така добре подхождаше на очите й. Мебелите в спалнята й бяха бели, леко позлатени по краищата, вероятно някакъв по-фриволен стил, макар той да не знаеше как точно се нарича. Виждаше тоалетната й масичка с огледалото над нея, която беше поставена до стената срещу прозореца. Тя беше застанала пред огледалото и разресваше косата си.

Въпреки че беше обърната с гръб към него, можеше да вижда лицето й в отражението на огледалото. Всъщност той виждаше цялата предна част на тялото й до кръста. Надяваше се да остане там, докато се съблича.

Тя, разбира се, не го направи. Отдръпна се от огледалото и се придвижи наляво, извън обсега на неговата видимост. Когато отново можеше да я вижда, беше останала само по сутиен и дънки. Господи, така добре изглеждаше, толкова слаба и секси, с гърди, които направо преливаха от сатенения син сутиен, с толкова нежна кожа.

Единствената мисъл, която нарушаваше удоволствието му, докато гледаше как Каролайн разкопчава дънките си, бе тази, че Дони-младши правеше много повече от това само да я гледа. Той…

Тя спря, поставила ръце на талията си, и застина така, сякаш беше чула нещо, което я притеснява. Не можеше да го е видяла, той не беше издал и най-малкия звук, освен това тя гледаше наляво, към леглото си. Той се премести леко, така че да може види в какво се беше загледала.

Голямата бяла котка седеше в края на леглото, точно както и преди малко, само че сега тя гледаше втренчено право в него през прозореца. Право в него.

Сякаш знаеше, че той е там.

Проклятие! Преди да успее да се дръпне, преди да отскочи назад, да се наведе или да направи каквото и да било, завесите се разтвориха и Каролайн застана пред него, гледайки го втренчено през стъклото.

Той почти се изпусна в панталоните си.

Падна като камък на земята, надявайки се тя да не е могла да го види добре през стъклото в тъмното. Ивица светлина от прозореца прорязваше тревата точно пред главата му. След това ивицата се сви на тънка линия, когато тя спусна отново завесите.

Той си пое дълбоко въздух, целият разтреперан. Ако го хванеха като си играе на пийпшоу, щеше да бъде доста зле. Можеше да се окаже направо ужасно даже. Всички щяха да решат, че е някакъв перверзен тип. Родителите му щяха направо да го побъркат…

— Дони? Дони, ти ли си?

Невероятно, тя беше излязла навън и заобиколи покрай къщата, като се опитваше да го намери.

Опитваше се да намери Дони-младши.

Пълзейки на четири крака покрай стената на къщата, докато се отдалечаваше от нея, той проумя едно нещо: носеше бейзболната шапка на Дони с надпис Чикаго Булс — онази от черно кадифе с голям червен бик отпред — и якето на Дони. Тя сигурно беше видяла това през прозореца и го беше взела за по-големия му брат.

Слава богу, че не знаеше кой всъщност беше там. Само ако можеше да се измъкне…

— Дони? Какво правиш?

Отзад на къщата имаше една сглобяема постройка, която се използваше като склад за най-различни инструменти. Той се притаи в сянката на ъгъла, който образуваше с къщата. Сгуши се там при някакъв навит маркуч и куп празни саксии, някаква лопата и гребло, както и торба тор, почти колкото него на височина, с разтуптяно сърце и съвсем измокрени от тревата крачоли на панталоните. Ако се опиташе да избяга през двора, тя щеше да го види. Единствената му надежда беше да остане скрит, докато тя се прибереше отново в къщата. Ако имаше късмет, тя просто щеше да го подмине…

Но кога ли изобщо в живота си бе имал късмет?

— Дони?

Той се осмели да погледне натам и я видя да идва точно срещу него. Явно го беше видяла, по-точно — беше видяла Дони-младши, защото се приближаваше без ни най-малко колебание към него.

— Дони? — Гласът й беше нежен, гальовен и озадачен. Отново си беше облякла пуловера, забеляза той, преди да излезе от къщата.

Не му оставаше да направи нищо друго, освен да се изправи. Стана и тя се приближи до него.

— Мислех, че си се прибрал. Забрави ли нещо? Аз… — Гласът й застина в мига, когато постави ръка върху неговата. Очите й се разшириха.

— Ти не си Дони — изрече обвинително тя.

Цял живот това слушаше.

— Аз… — започна той, но гърлото му се сви и не можа да отрони и дума повече.

Нямаше никакъв смисъл. Сега, като разбра кой всъщност беше той, тя направо побесня, отметна рязко ръка от него, а лицето й се изкриви, сякаш беше подушила отвратителна воня, и гласът й стана остър и пълен с омраза.

— Ти ме шпионираш, нали? Надничаш в прозореца ми, гледаш ме докато се събличам! Нали? Нали? Ти си болен, знаеш ли това? Болен и противен, и отвратителен, и… Почакай само да кажа на родителите ми. Ще извикат полицията. Ще кажат на твоите родители. Дони ще ти види сметката, повярвай ми, и това е вероятно най-доброто нещо, което ще ти се случи, малък червей такъв. — Тя се обърна, за да се прибере вкъщи, като отметна коса, а яростта се четеше във всяко движение на грациозното й тяло.

— Каролайн, почакай… — хвана я той за ръката. Не можеше да я пусне да се прибере, не можеше да я остави да каже на родителите си и на полицията, както и на всички останали. Трябваше да я спре, трябваше да я накара да разбере, но не знаеше как да го направи и какво да й каже.

— Махни си ръцете от мен, перверзник такъв! — Тя се изскубна от него и хукна към входната врата.

Просто не можеше да я остави да си тръгне, да й позволи да направи това, трябваше да я спре по някакъв начин…

В паниката той бясно се заоглежда наоколо, за да види какво може да му помогне, и забеляза лопатата. Само ако можеше да…

— Каролайн… — Хукна след нея, хвана я тъкмо преди да успее да завие зад къщата, сграбчи я отново за ръката и я завъртя. — Каролайн, моля те, не казвай на никого…

Тя се изсмя подигравателно в лицето му и тогава той разбра, че трябва да го направи, просто нямаше избор, иначе тя щеше да каже на всички…

В следващите няколко секунди, когато той измъкна лопатата, вдигна я и я стовари върху главата й, успя да прочете в очите й, че тя знае какво възнамерява да направи той, знаеше, че е мъртва, че ще я убие. И се страхуваше…

Когато лопатата се стовари върху главата й, тя отвори уста да извика. Ударът беше толкова силен, че лопатата сама отскочи обратно от главата й като топка. Чу се силен и неприятен, но притъпен звук, като от разцепена тиква на паважа. Той остана заслушан в него, докато тя се строполи на земята.

След това, за по-сигурно, той я удари още веднъж по главата.

Стори му се, че стоя там цяла вечност, загледан в отпуснатото й тяло в краката си и в кръвта, която се стичаше от носа, от устата и от ушите й, както и от зеещите рани на главата й. След това се отърси от вцепенението си, съблече якето на Дони и я обви в него. Не можеше да оставя кървави следи, по които можеха да го проследят ченгетата.

Трябваше да скрие тялото, докато реши какво да прави по-нататък.

Целият беше плувнал в пот, която се стичаше по лицето му като дъжд и мокреше ризата му, но той не се чувстваше никак загрят, напротив — беше му направо студено. Вдигайки Каролайн — отпусната, тежеше цял тон, много повече, отколкото можеше да се очаква от толкова слабо момиче, — той понесе безчувственото й тяло далеч от къщата, в случай че родителите й се събудеха и решаха да я потърсят.

Това беше първото, което му дойде наум да направи.

Скривайки я зад храстите, той се върна и изкопа подгизналата с кръв пръст, където беше опирала на земята главата й, а след това покри мястото с прясна почва, изкопана от един отдалечен край в съседната градина.

Когато приключи с това, се върна при Каролайн и вече беше съвсем наясно с това, какво смяташе да нрави по-нататък.

Той се усмихваше и изобщо не чувстваше никакво безпокойство, защото колкото и черни да му бяха изглеждали нещата в началото, в крайна сметка цялата история щеше да завърши добре за него.

Малкото Братче най-после беше изнамерило начин да излезе победител в съревнованието.

33.

Обикновено в неделя сутрин Грейс ставаше рано, за да се порадва на тишината и спокойствието. Според рутинната сутрешна процедура тя шляпаше боса надолу по стълбите по нощница, правеше кафе, прибираше вестника от верандата, изпиваше две чаши, изяждаше една кифла и прочиташе вестника, преди да се качи отново горе, за да си вземе душ и да се облече. Днес обаче, имайки предвид, че Марино беше някъде в къщата, тя първо се изкъпа и облече светли панталони, черно поло и ниски черни обувки и, ако трябваше да си признае истината, значително се постара, докато се гримираше, макар и съвсем пестеливо.

Така стана почти десет часа, преди да слезе долу в кухнята.

Той седеше на масата с полупразна купа овесени ядки пред себе си и чаша портокалов сок, а единият край на вестника беше подпрян на чашата с кафе, чиито няколко страници бяха разпръснати по масата. Черната му коса, която се беше завила по краищата и падаше на вълни отгоре, беше още влажна от душа, който явно си беше взел току-що. Той седеше леко свъсил вежди, определено концентриран върху статията, която четеше. Гъстата набола брада засенчваше долната част на лицето му. Носеше същата фланелена риза и дънки, с които беше облечен и предната вечер.

Определено не се беше подготвил да пренощува извън дома си. Грейс за миг се почуди какво ли е облякъл за през нощта, но много бързо изхвърли тази мисъл от главата си.

Мислите за изкушителните възможности нямаше много да й помогнат да запази самообладание.

— Добро утро — поздрави отривисто тя като влезе в кухнята, сякаш в ситуацията нямаше нищо ни най-малко странно, и се насочи към кафеварката. Както свидетелстваше чашата му, той вече се беше обслужил с кафето. Приятният аромат се носеше във въздуха.

— Добро да е. — Той я погледна над ръба на вестника, лапна една лъжица от закуската си и проследи движенията й, докато тя си наливаше кафе; усмихна й се, докато тя отпиваше съживителната глътка от горещата и силна течност и тя чак тогава отвърна на погледа му.

— Сам се обслужих със закуската. Надявам се да нямаш нищо против.

— Не, разбира се, че не. — Тя му отвърна също с усмивка, бърза и малко безлична, докато се отправяше към хладилника. Просто защото я беше целувал вчера — не, поправка, се бяха целували, и то толкова страстно, че сърцето й се разтуптяваше всеки път, когато си припомняше подробностите, — не означаваше, че са на път да осъществят някакъв безсмъртен любовен роман помежду си, предупреди се тя, както беше сторила вече около десетина пъти, откакто се беше събудила. Онези целувки можеха да значат много или пък почти нищо. Дори не беше сигурна как тя самата ги приема и можеше да се окаже, че той е от ония мъже, които се залепят за всяка що-годе привлекателна жена, пред която си мислят, че може да имат успех.

Щеше да бъде непростима грешка да влага толкова значение в нещо, което можеше да се окаже и съвсем повърхностно.

— Ще си взема една кифла. Искаш ли? — попита го учтиво тя.

— Не, благодаря. Вече приключвам със закуската. — Той също отвърна учтиво, забеляза Грейс, като извади една-единствена замразена кифличка от торбата във фризера и я пъхна в микровълновата печка за нужните четиридесет и пет секунди. Когато звънна сигналът, Грейс се поколеба само за миг, преди да вземе кифлата, буркана с консервирани ягоди и чашата си с кафе и да ги отнесе на масата. Вместо на обичайното си място — което щеше да означава да седне точно до него — тя си избра един стол на другия край на масата и седна.

— Женската страница е тук някъде — каза той малко разсеяно и разлисти пръснатите по масата страници, сякаш искаше да й помогне да я намерят.

— А ти какво четеш, спорта ли? — запита Грейс съвсем приятелски, като намери и издърпа заглавната страница с новините, които винаги прочиташе първи.

Той се усмихна и цялото му внимание се насочи към нея, а очите му проблеснаха. Изглеждаше красив, чаровен и много мило й се усмихваше по този особен негов начин, помисли си тя и особена болка и притеснение пронизаха сърцето й — и тя съвсем съзнателно не му се усмихна в отговор.

— Знаех, че ще се хванеш. Пошегувах се, Грейс.

— Не е смешно, детектив. — Скривайки се зад професионалното си поведение на студена безпристрастност като щит, тя отпи от кафето си и прогледна страницата, която той четеше. — Виждам, че наистина четеш спортните новини.

— Фен съм на Пейсърс, какво мога да кажа? — Все още усмихнат, той отново погледна вестника, който четеше, а след миг пак погледна към нея. — Между другото, ако имаш нужда от специална покана да се обръщаш към мен на малко име, считай, че току-що си я получила.

Тя съвсем съзнателно беше решила да избягва да го нарича с малкото му име. Опитваше се дори да не мисли за него по този начин. Ако го целуваше и го наричаше Тони, имаше много голяма вероятност да тръгне по силно наклонената плоскост. Тяхната връзка завинаги щеше да се промени. Вместо да си остане чисто професионална, щеше да стане лична, а тя не беше сигурна дали е готова за това.

Затова избегна да му отговори.

— Какво направи с пистолета ми? — Не го беше виждала, откакто той го беше измъкнал от ръката й миналата нощ.

Той я погледна замислено.

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Добре би било, да.

— Тогава кажи какво направи с пистолета ми, Тони.

Грейс го погледна намръщено.

— На деца ли ще се правим, или какво?

— Може би. Кажи го.

Ако продължаваше да упорства да не го нарича по име, щеше да се приеме дори по-сериозно, отколкото тя всъщност искаше. Не беше очаквала той да направи такъв голям въпрос за това.

— Какво направи с пистолета ми, Тони — усмихна му се леко иронично тя.

— Трудна работа, нали? — Той съчувствено зацъка с език. — Но го каза наистина добре.

— Пистолетът ми?

— На най-горния рафт в шкафа в дневната. Незареден. Пълнителят с патроните е най-отгоре на китайския ти шкаф. Докато съм тук, би ли ми направила тази услуга да не го взимаш оттам, моля? От мисълта, че можеш да го грабнеш и да хукнеш с него наоколо, ако стане нещо, направо ме втриса.

Преди Грейс да успее да отговори, Джесика влезе в кухнята. С влажна коса, прибрана назад с шнола, явно тъкмо излязла изпод душа, тя също беше облечена в дънки и една доста по-голяма от нейния размер лилава фланела със странен надпис отпред, който гласеше: Къде си, Лео?, надраскан с розово. Поглеждайки от майка си към Марино и обратно, тя се отправи към хладилника, поздравявайки ги с едно Здрасти!

И двамата отвърнаха на поздрава й. Грейс дори успя да се сдържи да не се обади, когато Джесика седна на масата с бутилка диетична кола, парче сирене и хвърли един бърз предизвикателен поглед към майка си.

Джесика трябваше да се научи сама да се справя с болестта си.

— Добре ли спа, скъпа? — беше всичко, което Грейс каза.

Джесика кимна, а после поклати глава.

— Долу-горе. Събудих се няколко пъти и мислих за Годзила. — Погледът й се премести към Марино. — Какво… стана с нея? Имам предвид с тялото. Взеха ли го полицаите?

Марино кимна утвърдително с глава.

— Трябва да се направят някои изследвания. Защо?

— Искам да го погреба. В задния двор, под храста в ъгъла. Не искам просто да бъде… изхвърлен.

Джесика не беше хапнала нито хапка сирене, нито беше отпила от безалкохолното си, забеляза Грейс. Дъщеря й наистина страдаше и нейното сърце се сви от съчувствие към нея. Но тя трябва да се храни.

— Ще се погрижа да получиш тялото му, за да го погребеш, щом искаш — отговори Марино.

Джесика кимна и отпи една малка глътка от колата. Грейс се зае да яде кифлата си и да пие кафето си.

След известно време Джесика си изяде и сиренето, след това отиде до килера за кутия овесени ядки. Когато дъщеря й се върна на масата с купа здравословна храна, Грейс се постара да не изглежда ни най-малко озадачена и заинтересована.

— Какви домашни имаш за утре? — попита тя вместо това.

Джесика сви рамене и поднесе лъжица каша към устата си.

— Не са много. Малко думи по испански. Една страница по алгебра. Ще ги напиша довечера.

Грейс кимна като приключи със закуската си. Довечера също трябваше да си поговорят, а дотогава тя се надяваше да измисли някакво ефективно наказание за провиненията на дъщеря си. Досега се беше чувствала толкова изморена и толкова заета, за да й остане време да мисли за това.

Явно дисциплината не беше една от силните й страни.

— Добре, дами, какво ще кажете да поговорим за днешната програма? — Обади се Марино и хвърли поглед към Грейс, а после и към Джесика, после отново към Грейс. Сгъна вестника и го остави на масата. — Трябва да се прибера вкъщи, да нахраня кучето, да си взема някои дрехи и други необходими неща. Тъй като не мога да ви оставя двете сами, предлагам да дойдете с мен. Някакви възражения?

— Имаш куче? — възкликна Джесика с интерес. — Каква порода е? Полицейско ли?

— Не, уличен пес на име Крамър.

— Уличен пес? — Грейс го погледна озадачена. Тя изведнъж разбра, че изпитваше любопитство да разгледа дома му, да види кучето му и всичко друго, което можеше да й каже нещо за характера му. Направо нямаше търпение.

— Помниш ли Шинфилд? Нарекох я така, защото животът й е непрекъснат низ от неприятности. — Изражението му беше малко глуповато и Грейс се усмихна.

— С удоволствие ще дойдем да се запознаем с Крамър — отговори тя.

— Да, ще дойдем — повтори като ехо Джесика.

— Веднага щом се приготвите тогава. — Той стана, прибра чиниите си от закуска и ги отнесе до мивката, където ги изплакна и ги сложи в миялната машина. Грейс и Джесика го последваха.

— Къде е колата ти? — попита след около петнадесет минути Джесика с любопитство, когато се отдалечиха от пътеката пред къщата.

Беше чудесен октомврийски ден, слънчев и ведър, с безоблачно синьо небе. Единственото нещо, което напомняше за изминалите няколко дъждовни дни, бяха локвите, които тук-там се срещаха все още по асфалта. Грейс почувства, че настроението й се повишава, когато тримата излязоха от къщата и чак тогава осъзна колко притеснена и разтревожена всъщност е била дотогава.

В колата Джесика седна на задната седалка. Грейс седна на шофьорското място, а Марино до нея. Той беше изявил желание да шофира, но Грейс, повдигайки високомерно вежди и поклащайки отрицателно глава, му беше отказала.

— Някой казвал ли ти е, че идеално ставаш за полицай? — измърмори той в ухото й, докато Джесика се качваше отзад в колата и точно преди той да заобиколи, за да се качи от другата страна.

Грейс нямаше възможност да му отговори.

— Паркирал съм зад ъгъла — каза Марино в отговор на въпроса на Джесика, като се огледа и в двете посоки, когато Грейс потегли, сякаш той беше шофьорът. Забелязвайки това, Грейс направи физиономия. Говори за полицаите, почти нечуто изрече тя, за да не я чуе Джесика отзад. Това, че той я разбра, стана ясно от появилата се внезапна усмивка на устните му. — Ще я вземем по-късно, може би на връщане.

Къщата, към която ги насочи Марино, беше във викторианското селище близо до университета. Преживяващо разцвет, то беше едно процъфтяващо място със стогодишни къщи. Областта представляваше интересна смесица от известни обитатели и къщи с архитектурна стойност, като там можеха да се срещнат всякакви личности — от вицепрезиденти на големи корпорации и семействата им — в огромни, напълно реставрирани къщи, които струваха цяло състояние, до малки, невзрачни домове, предпочитани от хора без семейства и студенти, които най-точно можеха да бъдат описани като стремящи се към каймака на обществото хора. Къщата на Марино беше като тези, последните. Едноетажна, със сива ограда и бетонна площадка с навес отпред, както и един-единствен голям прозорец като стена с много фасетки и изглед към улицата. Наблизо имаше още доста подобни къщи от двете страни на улицата. Една възрастна жена метеше площадката на съседната къща. Когато Грейс зави покрай ъгъла и паркира — тук нямаше частни пътеки, които отвеждаха до къщите — жената се обърна, спря да мете и се загледа в тримата, които слязоха от колата.

— Пак си бил цяла нощ навън, а, Тони? — извика тя, махна му с ръка и се засмя, като проследи с поглед Грейс и Джесика по късата пътека с напукан асфалт, която отвеждаше към площадката пред къщата му.

— Работа, госпожо Крътчър, винаги работя — извика той в отговор и се усмихна дружелюбно.

— Все това казваш. — Госпожа Крътчър отвърна натъртено и също се усмихна в отговор, като махна пренебрежително с ръка. Тя отново се зае с метенето, а Марино отключи вратата и те влязоха вътре.

Първото впечатление на Грейс беше, че всичко е много старо, но чисто и подредено, с едва доловимия мирис на място, което има нужда от добро проветрение. Стените бяха чисто бели и съвсем празни. Мебелите — тапициран в кафяво диван и бежова кушетка за отмора в дневната — бяха износени, но все още служеха на стопанина си. На пода беше постлан тъкан килим, в единия ъгъл имаше телевизор върху стойка и недействаща камина с плетена месингова решетка отпред. Книги с меки корици изпълваха вградените рафтове от двете страни на камината. Едно огледало висеше над камината, около която освен една-единствена малка снимка в рамка нямаше никакви други декоративни дрънкулки.

— Къде ти е кучето? — За разлика от Грейс Джесика не прояви никакъв интерес към къщата и вътрешната й подредба.

— В задния двор — отговори Марино със закачлива усмивка. — Излез през кухнята.

Той й показа пътя, като мина през още една стая, разположена веднага след дневната — по начало планирана като всекидневна, помисли си Грейс, но сега обзаведена с бюро, стол, компютър и препълнени библиотечни рафтове като канцелария или офис — към кухнята, малка квадратна стая с три стени с бели кухненски шкафове, бели кухненски плотове и бели уреди. На четвъртата стена, покрита с тапет на червени и бели мотиви, имаше остъклена врата и висок правоъгълен прозорец, а над двете висяха къси пердета от плат на червени и бели карета. Маса от стъкло и ковано желязо, както и два железни стола с червени възглавници за сядане стояха в центъра на стаята. Масата беше отрупана с поща. През вратата на кухнята Грейс забеляза още две помещения, които й се сториха спални с бели стени и легла, без почти нищо друго вътре.

— Ей там, навън. — Марино се усмихна на Джесика и посочи към вратата. Без да чака някакво друго разрешение, тя се отправи към вратата, отвори я, свежият въздух нахлу вътре, и се спря на прага, където я посрещна радостен лай.

Марино се придвижи като застана зад нея и каза: Привет Крамър, прибрах се над главата й по посока на невидимия обитател на двора, а после се отправи към една от спалните.

— Смятам да се избръсна наистина бързо и да хвърля някои неща в една чанта. Чувствайте се като у дома си — усмихна се той на Грейс.

— Кутренце! — възкликна Джесика въодушевено в същия момент и изчезна надолу по стълбите на двора.

Грейс последва Джесика и застана на вратата, загледана навън. От вратата на кухнята се излизаше на три боядисани в тъмносиво дървени стъпала, които водеха към тесен затревен двор. Тази част от двора опасваше къщата по протежение, като тясна пътека, преди да премине в същинския заден двор, където от мястото, от което наблюдаваше Грейс, се виждаше част от сглобяема гаражна клетка, също като къщата, боядисана в сиво. Една врата в задната част на гаража отвеждаше към двора, а отпред, пред това, което предположи, че е входът за колата, имаше малка алея, която водеше отново зад къщата. В единия ъгъл на двора имаше малка, явно изоставена розова градина, където бодливи голи клони се протягаха към небето. Около къщата имаше телена метална ограда, обрасла с увивни растения, която завиваше под прав ъгъл точно където беше застанала Грейс на стълбите. Джесика беше коленичила точно под нея. Две абсолютно еднакви кучета радостно я ближеха и скачаха отгоре й, с тази единствена разлика, че едното стигаше до коляното й, а другото беше едва една четвърт от този размер. И двете бяха кафяво-бели и толкова рошави, че нямаше начин да се познае кое е предницата и кое — задницата, ако не беше висящото нещо от единия. При по-внимателния втори поглед, който Грейс хвърли към тях, забеляза и малките остри уши отпред на главите им, както и розовите им езичета, заети да ближат всички възможни части по тялото на Джесика, които можеха да достигнат. Дълги бели кичури стърчаха на местата, където обикновено при хората имаше вежди, и само от време на време можеха да се забележат два чифта влажни кафяви очи.

— О, мамо, не са ли много сладки? — възкликна Джесика, като погледна нагоре към Грейс. Джесика сияеше в усмивка и Грейс реши, че домашните приятели на Марино са заслужили най-високата й оценка. Никога не беше притежавала свое куче — когато беше малка, баща й винаги беше свързвал кучетата с бъркотията, която създават, така че в семейството им никога не беше имало куче, а по-късно тя се беше оказала твърде заета с училището и работата си. Всъщност тя никога не се беше чувствала много комфортно в такава компания. Джесика, от друга страна, обожаваше всички животни. Тя беше прегърнала малкото кученце в скута си, а Крамър се търкаляше по гръб, размахала във въздуха крака в очакване да я почешат по корема, което Джесика с удоволствие направи.

— Мамо, попитай детектив Марино как се казва малкото — помоли я Джесика, като отново погледна нагоре към нея. Устните й се бяха разтегнали в широка усмивка и изглеждаше по-щастлива, отколкото Грейс можеше да си представи, като се имаше предвид преживяното от предишната нощ.

Грейс кимна и се отдръпна от вратата. Тя хвърли един бърз поглед към съседната спалня, където забеляза някакво движение през полуотворената врата, което я ориентира къде всъщност беше Марино.

Приближавайки се до вратата, тя почука тихо, като се опитваше да не поглежда вътре. Все пак, както тя самата беше открила за себе си, спалнята беше едно съвсем лично място, а освен това той сигурно се преобличаше…

Наистина. Поне долната част на лицето му беше покрита с пяна и беше свалил ризата си, когато отвори вратата и я погледна въпросително. Един светкавичен поглед убеди Грейс, че раменете му и горната част на тялото му са целите мускули. Гръдният му кош беше широк и мощен, с триъгълник от гъсти черни косми, които се спускаха надолу по стегнатия корем и изчезваха в тънка нишка под колана на дънките му. Цялата горна част на торса му беше съвсем леко по-светла от бронзовия загар по врата, лицето и ръцете му, придобит от слънцето и движението на открито.

Гол изглеждаше толкова секси, че направо дъхът й секна.

Тя потърси погледа му с очи и отново я връхлетя споменът за целувките, които си бяха разменили. Устата й пресъхна и тя колебливо вдигна ръка към голите му гърди и повдигна лице…

Джесика беше на двора. Не.

Грейс толкова се развълнува при вида на голия му гръден кош, че побърза да го прикрие, като се опита да каже нещо.

— Джес… Джесика иска да знае как се казва малкото кученце.

Той сви рамене.

— Просто му викам кутре. Беше едно от всичко три на брой. Вече намерих кой да се грижи за другите две. Все още търся някой да вземе това, последното. — Той я погледна усмихнато.

Грейс забрави — почти съвсем забрави — за това, че той стоеше пред нея полугол и го погледна подозрително.

— Надявам се не мислиш, че Джесика…

— Да. — Усмивката му се разтегна още по-широко. Гол мъж с полусапунисано с пяна лице, можеше да се окаже много изкусително и сексапилно нещо, откри Грейс. — Просто си помислих, че вместо да я наказваш да не излиза от къщи, което определено няма голям ефект, можеш да помислиш как да я предпазиш да не се впуска и забърква в подобни истории като тези досега, да я подкупиш по някакъв начин.

— Да я подкупя… — Грейс се намръщи, а той се обърна и отново влезе в банята.

Голият му гръб беше толкова секси, колкото и гърдите му, отбеляза тя, докато го наблюдаваше как се отдалечава от нея. Раменете му бяха широки, бедрата тесни и…

— Кучето ли имаш предвид като подкуп?

— Просто като идея — каза той, спирайки се на прага на банята, за да я погледне.

— Никак не ми харесва — категорично отсече Грейс.

Той сви рамене.

— Както кажеш.

Влизайки в банята, той посегна към кранчето на чешмата. От течащата вода започна да се издига пара и той взе една черна ръчна самобръсначка и я повдигна към лицето си. Накланяйки брадичка на една страна, обръсна една тясна ивица пяна и засече бакенбардите си с отработен замах. После погледите им се срещнаха в огледалото над умивалника. Изведнъж притеснена, Грейс осъзна, че през цялото време, докато той се бръсне, го беше наблюдавала очарована.

Тя бързо се извърна встрани.

— Кажи на Джесика, че може да му измисли име, което й харесва — извика той след нея.

Тя долови весели нотки в гласа му. Питаше се единствено дали се развесели от това, че го беше гледала в огледалото с такива жадни за ласка очи, или от реакцията й към предложението му за Джесика и кучето.

34.

Докато Грейс стоеше на вратата, загледана как Джесика си играе с Кутрето — тя беше приела тази липса на име като заместител — и Крамър, телефонът иззвъня.

— Грейс, вдигни го, моля те! — извика Марино от спалнята.

Тя направи това, за което я беше помолил, макар и с леко колебание. Не се чувстваше съвсем като у дома си в тази къща, че да отговаря и на телефона.

— Домът на Тони Марино — каза тя с ясен и чист глас.

Последва леденостудена пауза.

— Кой се обажда? — Беше някакъв женски глас, изпълнен с подозрение.

— Е, кой го търси? — върна въпроса Грейс, тъй като не искаше да се представя в така създалата се ситуация.

— Търся Тони. — Подозрителните нотки в гласа се почувстваха още по-осезаемо.

Грейс се отказа от битката.

— Един момент, моля. — Тя закри с ръка слушалката. — За теб е — повика го, като си помисли каква изненада. След това, понеже той не отговори, тя повиши глас: — Тони, не е за вярване, но е за теб.

— Видя ли, Тони е лесно за произнасяне име, дори като се опитваш да си саркастична. — Той се ухили, като се появи на вратата на спалнята, облечен в синя спортна блуза и тениска отдолу, която се подаваше отпред на врата, както и износени, но чисти дънки. Сега лицето му беше гладко избръснато. — Кой е?

— Някаква жена. — Грейс внимаваше да не се прокраднат някакви издайнически нотки в гласа й.

— Така ли? — каза той, като изглеждаше заинтересован, и взе слушалката от нея. — Ало? — Минута-две не каза нищо повече, само слушаше някакъв, ако се съдеше по реакцията му, словесен поток, който го посрещна от другата страна. След това погледна към Грейс, която беше забравила, че не се беше отдръпнала настрана и все още стоеше много близо и го наблюдаваше. Срещайки блесналия му поглед, тя се опомни и се обърна. Тръгна отново към вратата, обръщайки му гръб, и продължи да наблюдава играта на Джесика с кучетата, но не можеше да спре да слуша всяка дума, която той казваше.

— Да, жена е. Да, вкъщи. Да, много е хубава. Да, точно така. Казва се Грейс.

Докато Грейс бе обзета от приятната болка, причинена от думите, с които я беше описал, като много хубава, докато говореше с друга жена, той отново направи пауза. Остана заслушан в продължение на няколко минути. След това се разсмя.

— Ще се опитам. Нищо не обещавам обаче. Да, добре. Окей. Чао.

После затвори. Грейс, като едва се сдържаше да не се обърне и да го погледне, продължи да гледа напред някъде из двора. Единственият проблем беше, че толкова много я вълнуваше това, което ставаше зад нея, че направо нищо не виждаше.

— Това беше майка ми — обясни той. — Ти и Джесика сте поканени на обяд.

Тези думи й подействаха като истинска изненада и я накараха да се извърне към него. Той все още стоеше с ръка на телефона.

— Майка ти? — Тя сигурно го беше зяпнала съвсем удивено, защото той се разсмя и отново се върна в спалнята.

— Помниш ли, че ти разказвах за нея? Майката на шестте ченгета?

— Да, но… си я представях като някаква крехка стара дама в старчески дом или въобще нещо подобно. — Грейс го последва почти без да се усети какво прави. — Жената по телефона не звучеше никак крехка. Не звучеше дори като стара.

— Тя с удоволствие би чула това. На шестдесет и пет е и се гордее, че е силна като вол и жилава като кожа за обувки. — Той вече беше в спалнята и пристягаше връзките на една военно зелена раница, пълна с негови вещи.

Тъй като голите му гърди вече ги нямаше да я разсейват, Грейс можа да огледа спокойно стаята. Най-важно място в нея заемаше удобно изглеждащото огромно легло, покрито с нещо, което приличаше на ръчно снаждана завивка в червено и синьо. Четири възглавници в шарени калъфки бяха подирени на дъбовата дъска откъм страната на главата. Нощно шкафче от същия дървен материал, беше поставено до леглото, имаше лампа, часовник и купчина списания върху него. Висок скрин от някакво тъмно дърво стоеше изправен до отсрещната стена, а пред него имаше стол с висока облегалка. Пред единствения прозорец се спускаше сатенена завеса в антично млечнобяло от някоя разпродажба на качествени стоки в кварталния магазин. Стените бяха боядисани в бяло и по тях липсваха всякакви украшения. Както и в останалата част на къщата, спалнята беше практично, непретенциозно, а не впечатляващо обзаведена.

— Всеки неделен следобед майка ми готви и всеки от нас, който има възможност, се отбива да хапне при нея. Днес поводът е специален, понеже кръщенето на Лорейн — племенницата ми — беше вчера и Роби и семейството му са още в града. Всичките ми братя ще са там със семействата си, както и баба ми. Майка ми иска да ви заведа.

— Мен? — Мислите й се завъртяха и объркаха при тази мисъл. — Та тя дори не ме познава.

— Хареса й как звучиш по телефона.

— О, страхотно…

Той се засмя, метна раницата през рамо и се приближи към нея. Грейс автоматично се отмести от пътя му и той мина покрай нея през стаята. Тя го последва, като се чувстваше малко объркана и безпомощна, а той пусна навън раницата през предната врата.

— Е, искаш ли да дойдеш, или не? — Изправи се и я погледна.

— Джесика и аз не можем просто така да се появим на семейното ви събиране…

Грейс отчаяно ровеше в главата си за приемливи извинения. Истината беше, че хем й се искаше да отиде, хем не й се искаше. Семейството му дори в още по-голяма степен, отколкото домът му биха й разкрили много неща от неговата личност. Щеше да е интересно и заедно с това полезно от гледна точка на информацията, която щеше да получи от срещата си с тях. Но да се появяха тя и Джесика с него на такова интимно събитие, означаваше нещо много лично. Много, много лично. А всъщност тяхната връзка не беше чак толкова дълбока.

Не беше сигурна дори дали иска да става такава.

— Разбира се, че можете. Майка ми ви покани. Виж, Дом й е разказал за съдийката и тя иска да се запознае с теб, разбираш ли? Жените съдийки не са чак толкова често срещано явление според нейния житейски опит. Но ако не искаш, не е задължително да ходим.

— Ти отиваш. Джесика и аз просто се прибираме вкъщи и…

— Грейс. — Гласът му беше много нежен, а погледът му, когато срещна нейния, излъчваше леко напрежение. — Забравяш, че всичко, което ще вършим днес, ще го вършим заедно като сиамски близнаци. Аз те следвам и обратно.

Грейс изпъшка недоволно. Очите му потъмняха и той целенасочено се придвижи към нея, но тъкмо в този миг Джесика се втурна в кухнята, последвана от двете кучета. При нейното нахлуване Марино спря на място с леко тъжно изражение, пъхна двете си ръце в предните джобове на дънките си и се залюля на пети.

— Мамо, имам една наистина страхотна идея: тъй като детектив Марино ще остане у нас известно време, мислиш ли, че Крамър и Кутрето могат да дойдат с него у нас? Ще бъде страхотно. Искам да кажа, ако и вие, детектив, нямате нищо против. — Очите й погледнаха въпросително Марино.

Грейс отново изпъшка, предвиждайки какво ще стане. Напрегнатото изражение по лицето на Марино изчезна и той се усмихна към нея изкусително, преди да погледне Джесика.

— Викай ми Тони, Джесика. Детектив Марино доста трудно се произнася. Разбира се, нямам нищо против кучетата да дойдат. Но трябва първо да получиш разрешение от майка си.

— Мамо, моля те! — Големите й сини очи се обърнаха към Грейс. Марино — Тони — също я гледаше и му беше доста забавно.

— Добре. — Осъзнавайки, че няма никакъв шанс срещу двамата, Грейс се отказа от битката и вътрешно се предаде по отношение на всичко това: името, кучетата, следобедът у майка му. Дори и да беше твърде лично, добре, така да бъде. Тя просто ще трябва да се оправя с последствията, ако имаше такива, когато дойдеха на дневен ред. — Доведи кучетата. Все ми е едно. Между другото, Джес, детектив Марино — Тони — иска да отидем на обяд у майка му и да се запознаем с голямото им семейство. Какво мислиш по този въпрос?

Джесика погледна Тони, замисли се за известно време и попита:

— Ще има ли други деца на моята възраст?

— Имам една племенница на тринадесет, една племенница на четиринадесет и двама шестнадесетгодишни племенници, освен сюрията дребосъци. Страхотни са, ще ти харесат. И всеки, който е роден Марино, играе страхотен баскетбол.

— Ами? — Очите на Джесика светнаха.

Тони кимна утвърдително.

— Звучи ми добре. — Джесика погледна към майка си. — Ти какво мислиш, мамо?

— Добре — отново се съгласи Грейс, вдигайки вътрешно ръце от цялата тази работа. Чувстваше се сякаш се готвеше да направи скок през глава във водата. Въпросът беше дали всъщност можеше да плува?

— Страхотно. — Тони й се усмихна, а закачливото пламъче в очите му сега просветваше дяволито. — Заключи задната врата, Джесика, моля те, и тръгваме.

Семейството на Тони беше, както той го беше представил, сърдечно, гостоприемно, шумно и наистина много, много голямо. Петимата братя, като всичките си приличаха, с изключение на това, че някои бяха само малко по-високи или по-ниски, по-слаби или по-пълни, плюс съпругите им — всички бяха женени, освен Тони — и петнадесет деца на възраст от шестнадесетгодишните момчета близнаци на брат му Рик, който беше с две години по-млад от Тони, до едва едномесечната щерка на най-малкия му брат Роби, присъстваха, включително майка му и баба му. Къщата беше приятна — просторна, разхвърляна и несиметрична, с полегат покрив, с прозорци с кепенци и огромни веранди отпред и отзад — разположена на десет акра земя в земеделския район на север от Кълъмбъс на Фармроуд. Пред къщата имаше чакълена пътека, тревата беше обрасла с плевели, а коли от всякакви марки бяха паркирани навсякъде наоколо. Общото впечатление, което къщата правеше, беше определено на нещо поостаряло и поизносено, но Грейс реши, беше някак особено хубаво остаряло. Онзи тип овехтяване, който се получава от многото деца и малката загриженост за тревата — не многото пари, а изобилието от посетители и гости. Това беше едно място, където бяха живели много хора, бяха се обичали много хора и това минало му придаваше особена красота.

От мига, в който те влязоха и заобиколиха отзад, където тълпите хора се трупаха около половин дузина маси за пикник, заредени с купища чинии и чаши за еднократна употреба, пластмасови съдове, торби с лед и каси сода, Тони непрекъснато получаваше поздрави от всички страни. Обсипваха го с толкова много целувки и прегръдки, че Грейс направо се обърка. Тя също получи много прегръдки, за да не се почувства пренебрегната. Джесика имаше най-много късмет: тя веднага беше отвлечена нанякъде от тийнейджърите — Кристи, на четиринадесет; Сюзън, с година по-малка; близнаците Джо и Джейми на шестнадесет. Тъй като Джо и Джейми, навлезли вече в пубертета, притежаваха същата тъмна хубост, както и по-възрастните мъже от семейството, Грейс никак не се учуди на готовността, с която Джесика я изостави заради тях. Дори кучетата на Тони се включиха в празненството, лаеха и тичаха като подлудели из краката на насъбралите се за пикника хора. Имаше поне още четири други кучета, които даваха своя дял в сякаш карнавалната бъркотия.

Дори когато роднините му поздравяваха Тони, Грейс усети, че всъщност тя е в центъра на тяхното внимание. Всички, явно, я наблюдаваха, не само когато ги представиха при пристигането им, както беше нормално и се очакваше, но също и преди и след това, някои съвсем открито, други по-дискретно. Струваше й се, че всички говорят за нея, шепнат си един на друг, така че тя да не може да чуе добре какво точно си казват. За нейно учудване и ужас тя започна да се притеснява и почувства, че се засрамва. Срамът беше една от онези черти, които тя съвсем целенасочено се беше опитала да заличи от характера си преди толкова много години, и сега остана направо слисана, че се появява отново. Изгубена в морето от хора от фамилията на Тони, поздравявайки пълната му руса снаха Бет и брат му Майк, след това високата елегантна и руса Мередит и брат му Кайл, Грейс се чувстваше почти благодарна най-накрая да стигне до Доминик, когото поне познаваше от по-рано.

Почти благодарна. Чувстваше се и малко неловко.

— Радвам се, че се присъединихте към нас, съдия Харт. — Гласът му беше малко по-плътен и звучен от обикновено, сякаш и той усещаше малко неловката ситуация, в която бяха изпаднали. Той беше идвал в къщата й неколкократно досега, но винаги по служба като полицейски служител. Сега случаят беше приятелско събиране, среща на семейството му и тя присъстваше там като гостенка от страната на брат му, от което той се чувстваше точно толкова неудобно, колкото и Грейс самата от този неочакван ход на събитията през деня.

— Моля, наричайте ме Грейс — рече усмихната тя и протегна ръка, решена да не показва ни най-малка част от притеснението, което изпитваше. — Беше много мило от страна на майка ви да ни покани двете с Джесика.

Доминик пое ръката й в голямата си, топла длан и почти изръмжа.

— Мило от нейна страна? Направо си умираше да се запознае…

Думите му внезапно секнаха и той пусна ръката й, понеже явно беше сръган в ребрата от дребната брюнетка, застанала до него.

— О, да, да, това е съпругата ми, Джени — представи я той, хвърляйки виновен поглед надолу към кръглоликата, красива и широко усмихната жена до него.

Главата й дори не стигаше до рамото му. Тя беше облечена в ягодово розови панталони и блуза на райета, а тъмнокафявата й коса бе твърде бухнала за модните тенденции в момента, но на Грейс тя моментално й стана симпатична. Имаше засмени и топли кафяви очи, които съответстваха на широката й усмивка и определено майчински маниер.

— Всички се радваме, че успя да дойдеш, Грейс — каза тя меко. — И Джесика също. Децата бяха много щастливи, когато днес разбраха, че ще се запознаят с нов човек на тяхната възраст.

— Особено след като разбраха, че толкова добре играе баскетбол — допълни Доминик и кимна с глава към асфалтираната площадка пред постройката на гаража, където Джесика вече беше започнала да прилага номерата на играта спрямо останалите. Чудейки се откъде знаеха за тези нейни умения, Грейс се обърна с въпросителен поглед към него. Но преди да успее да го попита каквото и да било, Тони застана до нея.

— Майка ми жив ще ме одере, ако не те заведа вътре и не те представя — рече небрежно той.

— Вътре? — Тактика, колкото да забави отговора. Но Грейс не можеше да се противопоставя повече. Сега вече нямаше никакво почти относно това, което чувстваше вътре в себе си: тя наистина се срамуваше. Чувстваше се като новата му приятелка, която семейството му в момента проучваше, а тя всъщност не беше нищо такова, никак даже. Увлечението й по Тони не беше чак толкова дълбоко, просто няколко споделени целувки при доста стресиращи обстоятелства. Не беше онзи тип връзка, за който подсказваха заинтересованите погледи и прошепнатите забележки.

— Тя и баба са в кухнята. Още готвят — обясни Тони.

— Не позволява на никоя от снахите си да припари до печката при тези събирания — добави Джени с усмивка. — Опитва се да ни накара да мислим, че ни отменя по този начин. Но истината е, че никоя от нас не може да готви като нея и тя добре знае това.

— Ти готвиш много добре — запротестира от лоялност към жена си Доминик.

— Радвам се, че мислиш така. — Джени се усмихна дори още по-широко и го погледна. От очите й струеше любов и тя изрази привързаността си към него, като го хвана нежно за ръка.

— Ще се видим по-късно с вас двамата. Хайде, Грейс. — Тони я хвана за лакътя и преди тя да може да каже нещо, я поведе весело към задната веранда.

Нервите й изневериха.

— О, не, не мога — изрече едва доловимо тя и се спря тъкмо когато бяха стигнали стълбите. За миг бяха останали съвсем сами, с огромната фамилия някъде на около двадесет фута зад тях и все още предстоящата среща с Мама вътре.

— Какво? — Той се спря също и я погледна намръщено. — Защо не?

— Те всички се държат сякаш мислят, че съм ти приятелка. Те ме… проучват. Майка ти… притеснявам се, че и тя ще си помисли същото.

За момент той я погледна замислено и без да каже нищо.

— Твърде много се притесняваш — смотолеви най-накрая. Хвана я за ръката, дръпна я — без тя много-много да иска, но и без повече открито да се съпротивлява — нагоре по стълбите и тя го последва вътре в къщата.

35.

— Мамо, бабо, това е Грейс. — Тони все още я държеше за ръка и я дърпаше след себе си, когато влязоха в горещото, влажно помещение, което представляваше кухнята на майка му.

Увиснала на топлата ми и силна ръка като на спасително въже, Грейс беше моментално посрещната от най-разнородна смесица силни аромати — богати, пикантни миризми, подплатени с чесън и други силни подправки — от четирите врящи на печката тенджери и от това, което й приличаше на поне дузина димящи тави, подредени върху подложки на масивната дървена маса.

— Тони! — След като разбърка една от тенджерите, майка му се обърна, за да го прегърне, а той пусна ръката на Грейс и я дари с голяма мечешка прегръдка.

Ръката й внезапно изстина, а и Грейс самата се почувства почти сякаш я беше изоставил, което беше направо смешно, призна си тя. Когато майка му най-накрая го освободи от прегръдката си, той се оказа в обятията на баба си, а майка му се обърна, за да погледне Грейс.

— Значи с теб говорих по телефона в къщата на Тони. — Очите на майка му я огледаха от горе до долу с леко присвит поглед. Тя беше висока долу-горе колкото Грейс, но пропорциите й бяха кралски. В стоманеносивата й коса тук-таме се прокрадваха случайни черни кичури, точно като тези на Тони, но в обратното съотношение на сиво към черно, и Грейс си помисли, че и неговата коса ще изглежда така след около двадесет години. Косата й беше със средна дължина и на вълни и в момента беше прибрана зад ушите. Чертите на лицето й носеха отпечатъка на забележителна прилика с тези на Тони, което означаваше, че тя беше по-скоро привлекателна, отколкото красива. Кожата й беше дори по-матова от неговата, без бронзовия загар, който той беше придобил от прекарваното на открито време, и почти нямаше никакви бръчки. Очите й бяха дълбоко шоколадовокафяви, разположени под извити вежди, посивели като косата й. Носеше свободна черна рокля на неопределено много години, която стигаше чак до средата на прасците й, и престилка — сива с някакъв разтанцувал се плод, покриваща я цялата отпред.

— Много мило от ваша страна, че ни поканихте двете с Джесика днес, госпожа Марино — каза учтиво Грейс. Въпреки че й беше доста нервно — жената неприкрито я проучваше — Грейс беше категорично решена да не се издава.

— Винаги сте добре дошла, Грейс. — Строгото лице на госпожа Марино се отпусна в усмивка и изведнъж тя толкова заприлича на сина си, че Грейс направо примигна от удивление. — Имаш ли нещо против да те наричам така? Доминик казва, че си Съдия еди-коя си, но ми се струва много официално да ти викам така.

— Съдия Харт, мамо — уточни Тони. — Грейс, това е баба ми, Роза Марино. Името на майка ми е Мери.

За разлика от Мери Роза беше дребна женица, леко приведена и със снежнобяла коса, прихваната на главата й в кок. Сигурно беше някъде около осемдесетте, предположи Грейс, защото изглеждаше точно на толкова с бледо, набраздено от бръчки лице и костеливи ръце, въпреки че още пазеше любопитството в тъмните си кафяви като на птица очи. Също като майката на Тони и тя беше облечена в тъмна рокля до средата на прасеца и промазана престилка през кръста.

— Надявам се, обичате да си похапвате хубава храна — Роза Марино се обърна към нея и Грейс забеляза познатото блясъче като в очите на Тони. — Защото точно това имаме тук, и то в огромни количества.

— А сега е време да обядваме, докато всичко е още топло — нареди Мери Марино и се обърна към Тони. — Ти! Ако искаш да бъдеш с нещо полезен тук, започвай да носиш тези чинии навън. Повикай й братята си да помагат.

— Аз с удоволствие ще ви помогна. — Заедно с Тони Грейс се обърна към масата, готова да грабне една тава и да избяга от кухнята. Никак не се чувстваше комфортно под тежкия поглед на майка му и баба му, сякаш се беше възползвала от гостоприемството им под фалшив претекст. В края на краищата, противно на техните съвсем явни заключения, тя не беше дошла на събирането като приятелката на Тони.

— Не, не, тези тави са тежки и горещи. Остави Тони да ги вземе. Ти можеш да отнесеш хляба, Грейс, ако искаш. — Мери Марино й подаде две панерчета пълни догоре с хляб и покрити с платнени салфетки, докато Тони, натоварен с тавите, подаде глава през задната врата и извика към братята си, които се втурнаха да му помагат.

Не след дълго хаосът утихна до съвсем поносима тишина, когато цялото семейство започна да се храни. Настаниха Грейс на известно разстояние от Джесика, която седеше при групата на младежите. Храната, както бяха я похвалили, беше чудесна, въпреки че Грейс можа да опита едва съвсем малка част от това, което имаше на масата. Телешки и пилешки специалитети, както и различни видове макаронени изделия и салати, вегетариански ястия, чеснов хляб и обикновени кифли, два вида домашен сладкиш и ябълков пай — всичко това изчезна с невероятна скорост. Неспособна да упражнява контрол върху това какво яде Джесика, Грейс най-накрая напълно се отказа и се зае със собствената си порция. Тони погълна огромно количество храна, забеляза тя, и определено се наслаждаваше на общуването с братята си и семействата им. Седнала до него, Грейс почти не участваше в разговорите, но слушаше с известна доза интерес обичайните спомени и семейни истории, в които обикновено един или друг от братята ставаше за смях.

Малко по-късно, след като всички чинии и тави бяха прибрани — забраната на Мери снахите й да не припарват до кухнята явно не включваше и миенето на чиниите — Грейс седна на един сгъваем летен стол близо до асфалтираната площадка пред гаража и започна да наблюдава как Доминик, Тони и Рик — тримата най-старши братя, които сформираха един отбор — падаха от отбора на най-младите братя Кайл, Майк и Роби в свирепата шампионска надпревара за надмощие на една от двете страни. Джесика, чийто отбор беше претърпял поражение в предишния рунд — тя, Джо и Джейми бяха сформирали изненадващо добър екип, който беше победил всички, освен по-старите братя Марино, сега си играеше с кучетата, като им хвърляше пръчки. Роза седна на стола до Грейс, който току-що се освободи от Джени, която скочи, за да успокои едно разплакано дете.

— За Тони е много добре, че си тук с него — каза въодушевено Роза след няколкото задължителни встъпителни изречения, които основно касаеха невероятната способност на внуците й да играят баскетбол. — Ще ни извиниш, че всички проявихме такъв голям интерес към теб. Много му беше трудно, да знаеш. Много трудно. Ти си първото истинско доказателство, че се опитва да го преодолее.

Неразбираща, Грейс повдигна вежди.

— Какво е било толкова трудно за него? — попита внимателно тя.

Старата жена поклати глава.

— Загубата на Рейчъл, разбира се. О, толкова беше ужасно! Всички си изплакахме очите. Но Тони — майка му се страхуваше, че ще умре. Оттогава минаха вече четири години и той през всичкото това време остана сам — като изключим онези леките, които идват и си отиват, разбира се, онези никакви евтини жени, защото той все пак е мъж — винаги сам, вкъщи, винаги сам, когато идва тук при семейството. Сам в живота, това никак не е хубаво за един мъж, особено за такъв като Тони, който има дарбата да обича и да се смее, както и всички останали мъже от фамилията Марино. Ти си първата свястна жена, към която той проявява интерес, първата жена, която води да запознае с нас оттогава. И затова ние наистина много се радваме, че се запознахме с теб.

Грейс беше отпуснала ръце върху облегалките на стола. Роза непохватно потупа най-близката до нея.

— Вероятно отдавате твърде голямо значение на моето идване тук — се опита да я предупреди Грейс. — Тони и аз — ние не сме — всъщност ние нямаме сериозна връзка. Аз…

Роза се разсмя и отново потупа ръката й.

— Доминик разказа на майка си всичко за теб и Тони, не се притеснявай. Той познава добре брат си и може да прецени какво става. Мери е много щастлива от факта, че Тони най-сетне успява да се измъкне от ужасния спомен за случката с Рейчъл.

Грейс преглътна, но каквито и усилия да се опита да положи, не можа да се сдържи да не зададе съвсем наложителния въпрос.

— Госпожо Марино…

— Можеш да ме наричаш Роза.

— Добре, Роза. Коя е Рейчъл?

Роза я погледна строго.

— Значи не ти е казал за Рейчъл? — Тя поклати глава притеснено. — Трябва сама да го питаш. Рейчъл е ключът към Тони и той трябва сам да ти разкаже за нея.

Рейчъл. Името се запечата в паметта й. Коя беше тя? Бивша приятелка? Съпруга? Тони беше казал, че не е женен, но дали не е бил? Рейчъл е ключът към Тони. Която и да беше тя, връзката й с Тони определено е била много сериозна.

Колкото и абсурдно да беше — сигурна беше, че е съвсем нелепо, особено когато тя самата е била омъжена и разведена, а те с Тони нямаха сериозна връзка — мисълта, че Тони се възстановява от някаква предишна, изключително сериозна връзка, никак не й допадаше. Шокирана от тази си мисъл, Грейс осъзна, че когато ставаше въпрос за него, тя веднага започваше да изпитва собственически чувства.

Когато си тръгнаха, тя все още беше под влиянието на това откритие и всичките последствия, до които то можеше да доведе.

Прибраха се по здрач всички, в комплект с кучетата. Веднага щом колата паркира пред къщата, сякаш тъмен облак се спусна над спомена за отминалото весело парти. Дори кучетата притихнаха, докато душеха миризмите по двора и в къщата. Поведението на Тони моментално стана съвсем професионално. Той запали всички лампи и провери стаите една по една, а Джесика и Грейс стояха почти сгушени една в друга в кухнята, докато той им направи знак, че всичко е наред. С предчувствието, че неизбежното ще се случи, Грейс напрегнато се движеше из къщата. Джесика беше станала съвсем раздразнителна при мисълта за предстоящите домашни работи за следващия ден или просто защото, предположи Грейс, отново се беше прибрала на мястото, където бяха й се случили толкова много страшни неща. Когато Джесика се качи на горния етаж да си постави поредната инжекция — държеше лекарствата си в нейната стая, Грейс автоматично се качи с нея. Джесика не беше влизала в стаята си от ужасната случка предишната нощ и Грейс не искаше да бъде сама сега. Като влезе в стаята, тя стъписана забеляза, че клетката на Годзила все още стоеше на обичайното си място. Решително я свали оттам и я отнесе в коридора, след това смени всички чаршафи и завивки на леглото, дори преобърна матрака. Междувременно Джесика стопли в дланите си ампулата с инсулин, напълни спринцовката и си постави инжекцията в бедрото.

По-късно Тони проведе няколко телефонни разговора, за да уточни подробностите по охраната им за следващия ден, след като първо дискретно беше отстранил всички напомнящи за Годзила предмети от стаите по молба на Грейс. Грейс и Джесика останаха в кухнята да преговарят думите по испански. След това, набирайки смелост в компанията на двете кучета, които не се отделяха от нея, Джесика реши да прегледа задачите по алгебра на бюрото в стаята си. С чаша кафе в ръка Грейс излезе на верандата, за да подиша малко чист въздух, подготвяйки се за предстоящия разговор с Джесика относно продължението на наказанието да не излиза. Къщата, която някога толкова много обичаше, сега й се стори почти клаустрофобична.

Свежият следобед си беше отишъл безвъзвратно. Нощта се спускаше тъмна, студена и просмукана с влага. Появи се лек вятър и зашумя в дърветата, като разбърка листата на картоповия храст и разлюля в мелодия висулката на верандата. Сенките се протягаха и сливаха, разделяха се и отново се прегръщаха в едно. Нещо сякаш помръдна в най-отдалечения ъгъл на двора.

Грейс застина, а после се засмя над собствените си страхове, когато парчето от нечий изгубен неделен вестник долетя по-близо с вятъра и тя можа съвсем ясно да го различи.

Но тя не слезе на двора да прибере хартията — нещо, което преди правеше, без да се замисля.

Точно това им беше отнел тайният натрапник в дома им, помисли си Грейс. Чувството им за сигурност, нейното и на Джесика. Докато някога малкият свят, който обитаваха, беше познат и сигурен, то сега всичко, дори домът, в който бяха живели толкова години, им се струваше странно и вдъхващо страх място. Дребните неща като парче вестник, търкаляно по двора от вятъра в тъмното, можеха да накарат сърцето й да забие ускорено в гърдите.

Грейс потрепери и се прибра вътре, като не забрави да заключи вратата след себе си.

Слава богу, че Тони беше тук! Тази мисъл накара напрегнатите й мускули да се отпуснат малко. Докато не хванеха човека, който се промъкваше у тях, тя и Джесика можеха да се чувстват в сигурни ръце. Тя не искаше да си помисли дори как биха се чувствали, ако бяха останали сами.

Още не можеше да се отърси от мисълта за неговата Рейчъл.

Грейс се качи горе решително, но с неохота и намери Джесика простряна на леглото и потънала в дълбок сън. Двете кучета се бяха сгушили до нея, легнали едно до друго към гърба й. Те надигнаха глави, когато Грейс влезе, но не излаяха и не направиха опит да скочат от леглото.

Стисвайки неодобрително устни — колко ли хигиенично можеше да бъде спането в едно легло с кучета? Нали всички имаха бълхи и какви ли не паразити? — Грейс погледна към животните и се зачуди как да ги изгони от леглото, без да събуди Джесика. Те приличаха на два кафяво-бели парцала за обиране на прах, скупчени до дъщеря й, реши тя, когато кучетата сведоха отново глави върху лапите си. Докато ги наблюдаваше как се приготвяха да прекарат нощта в леглото при Джесика, Грейс почувства внезапен, неочакван прилив на обич към тях. Все пак присъствието им беше допринесло за това Джесика да прекара един не толкова напрегнат ден. Присъствието им й беше вдъхнало достатъчно смелост да се качи в стаята си и да си напише домашното по алгебра. Освен това присъствието им й беше подействало толкова успокоително, че тя беше заспала в собственото си легло. И освен това те щяха да я пазят през цялата нощ, докато спи.

Няколко бълхи бяха съвсем нищожна цена за всичко това.

Грейс извади една малка завивка от гардероба на Джесика и нежно я зави с нея. Кучетата дори не помръднаха и когато беше готова с това, тя непохватно ги потупа по главите.

Кутрето облиза китката й.

Изтривайки мокрото петно в панталоните си и не съвсем сигурна дали трябва да се зарадва, или да й стане неприятно от това, тя изгаси светлината, затвори вратата и слезе на долния етаж.

Кучетата останаха на местата си.

Вече минаваше десет и Грейс обикновено по това време си лягаше. Преди да направи това обаче, я очакваше цяла една папка със записки, които трябваше да прегледа, някои дрехи, които трябваше да приготви за следващия ден, да направи пазарския списък, както и да пусне няколко пъти пералнята.

Вместо да направи някое от тези неща, тя отиде да потърси Тони.

Намери го в хола, удобно отпуснат на дивана, а обутите му в бели спортни чорапи крака бяха кръстосани на малката масичка за кафе. Беше съблякъл блузата си — в къщата беше доста топло — и беше останал само по бяла тениска, запасана в дънките му. Пистолетът му стоеше изваден на масичката до него, близо до лампата, която, освен включения телевизор, сега беше единственият източник на светлина. Държеше в ръка уреда за дистанционното управление и преглеждаше програмите на различните канали.

Когато Грейс влезе в стаята, той вдигна поглед към нея.

— Постепенно започвам да свиквам с идеята ти за кучето като вид подкуп — отбеляза тя вместо поздрав, като прекоси стаята и седна на люлеещия се стол. Пистолетът му, черен и смъртоносно опасен, лежеше на края на масата между тях. — Наистина ли ще позволиш на Джесика да задържи кутрето?

— Разбира се. — Той се усмихна мързеливо и изключи звука на телевизора. — Днес племенниците ми много я харесаха между другото. Впечатлени бяха.

— Сигурно защото умее да скача много добре и да стреля точно в коша — промърмори Грейс и лицето й също се озари от усмивка.

— Е, и това също.

— Семейството ти много ми хареса. Всички бяха толкова мили към нас двете, въпреки че им бяхме напълно непознати. Ами храната! Майка ти и баба ти са чудесни готвачки. Могат да отворят ресторант.

— Ще им предам думите ти. Направо ще те обикнат за това, че говориш така.

— И всичките ти братя изглеждат щастливо женени — осмели се да спомене Грейс.

— Да, всички си взеха добри съпруги.

— Освен теб.

Той й хвърли поглед през рамо.

— Освен мен — съгласи се той.

Грейс пое дълбоко въздух. Явно, ако искаше той да отговори на въпроса й, първо щеше да й се наложи да го зададе.

— Тони — обади се тя, — коя е Рейчъл?

36.

Той я погледна за миг, без да отрони нито дума. Тялото му се вцепени, а очите му се разшириха леко, сякаш го бяха ударили. След това стисна зъби, лицето му потъмня и по него изчезна абсолютно всяко изражение, освен сянката на безпокойство някъде дълбоко в очите му.

— Кой ти каза за Рейчъл? — попита той внимателно, сякаш с усилие произнасяше думите.

За нейно удивление и изненада Грейс почувства прилив на ревност, който като разяждаща болка се загнезди в гърдите й, когато й стана ясно колко много означаваше за него това име. Която й да беше тази Рейчъл, той определено я беше обичал — все още я обичаше — отчаяно много. Тя по никакъв начин не можеше да я измести от сърцето му, помисли си тя, а после с изненада и отчаяние откри, че би й се искало да можеше.

— Баба ти спомена това име. Нищо не ми каза. Каза, че трябва да те питам.

— А, баба… — Тони затвори очи, след това почти веднага ги отвори отново. Погледна Грейс право в очите.

— Рейчъл беше моя дъщеря — каза той.

Беше. Тази дума се запечата в съзнанието на Грейс, докато тя успее да асимилира значението й, и почувства как сърцето й спря. За миг тя просто го гледаше втренчено и ужасено.

— О, Тони — промълви най-накрая с пресипнал от състрадание глас. — Съжалявам. Нямах ни най-малка представа.

— Няма нищо. — Той отклони поглед от нея към телевизора. Някакъв посредствен екшън се разиграваше по канала, на който се беше спрял, когато тя беше влязла в стаята. Заедно с Тони Грейс погледна как една глуха експлозия хвърли във въздуха някаква кола и я разпиля на парчета.

— Трябваше да съм успял да го преодолея — обади се отново той, този път гласът му звучеше по-стабилно и уравновесено. — Минаха повече от четири години. Животът продължава.

Болката, която той така внимателно се опитваше да скрие, тихо напомни за себе си в привидно безпристрастните думи.

— Не мисля, че някой изобщо може да се оправи някога след загубата на дете — отрони Грейс със свито от болка сърце. Тя стана, прекоси разстоянието, което я делеше от дивана, седна до него, като автоматично събу обувките си и сви крака под себе си, така че рамото й се опря в него, а колената й докоснаха бедрото му. Удобният и стегнат диван поддаде под тежестта й, а стегнатото му тяло остана в същото непроменено положение. Тя постави ръка на рамото му, топло и здраво под меката памучна тениска, и се притисна по-близо до него в безмълвен опит да го утеши — Четири години, четиридесет години, четиристотин години. Няма значение колко време е минало. Аз никога не бих могла да се оправя, ако нещо се случи на детето ми… на Джесика…

Очите й се напълниха със сълзи.

Той хвърли бегъл поглед към нея.

— За такъв строг и сериозен съдия си много чувствителна личност, не мислиш ли? В действителност няма значение колко обичаш нещо, ти не го притежаваш, разбираш ли? Понякога просто не можеш да го задържиш при себе си, без значение какво се опитваш да направиш, и то просто си отива, а ти оставаш назад. И трябва да приемеш това, защото ако го направиш, продължаваш да дишаш и да се храниш, да спиш и да броиш изгревите и залезите и постепенно ти става малко по-добре. При мен от известно време е малко по-добре. Понякога мога да си мисля за нея и да се усмихвам, просто като се сетя нещо глупаво, което е казала някога, или нещо, което заедно сме направили. Доволен съм, че мога да правя това.

Той прекъсна потока от думи и се загледа в телевизора, сякаш се опитваше да следи програмата. Вървеше някаква реклама в момента и не й беше трудно да отгатне, че той гледа толкова съсредоточено без всъщност да вижда нищо, като се опитва да овладее връхлетелите го спомени и емоции.

— Нещастен случай ли беше? — Въпросът дойде почти като въздишка и Грейс погали рамото му, опитвайки се да му предложи някаква утеха. — Ако предпочиташ да не говориш за това, просто не отговаряй.

За миг тя помисли, че той наистина няма намерение да й дава повече обяснения. След това отново й хвърли един от онези полуприкрити погледи и ръцете му се плъзнаха около кръста й. Хвана я, повдигна я и я прехвърли върху себе си почти без никакво усилие, така че тя седна в скута му. Ръцете му я обгърнаха и в отговор тя също го прегърна през врата. Гледан от толкова близо, той изглеждаше изморен и измъчен — очите му бяха зачервени, с малки ситни бръчици около тях — като ветрило, и по-дълбоки линии, които набраздяваха бронзовото му лице от носа до устата. Еднодневната брада закриваше долната част на лицето му. Затваряйки очи, той отпусна глава на прегръщащата го ръка и върху облегалката на дивана и пое дълбоко въздух. След миг той повдигна глава и отвори очи, като срещна погледа й.

— Имаше кистозна фиброза — поде с равен глас той. — Ние — жена ми и аз — разбрахме това, когато беше съвсем малко момиченце, почти бебе! Тогава също бях полицай, точно както и сега, новобранец в занаята, живеехме в Кливлънд по това време, защото Глена — жена ми, беше оттам. Казаха ни, че Рейчъл няма да живее, но ние не можехме да повярваме; толкова жива и жизнена беше, толкова щастливо дете, изтъкано от радост. Но после се появи тази слуз, която щеше да изпълни дробовете й, и ние трябваше да я блъскаме, направо да я бием в толкова малкия и нежен гръден кош с юмруци, за да може да диша. Глена не можа да го понесе. Напусна ни, изостави ни само двамата — аз и Рейчъл, разведе се с мен и просто идваше да види Рейчъл от време на време. След известно време Рейчъл вече не обръщаше внимание, аз също. Ние си принадлежахме един на друг. Не можехме един без друг. После една сутрин, накрая, когато Рейчъл беше наистина много болна, тя се изправи в болничното си легло и каза: Слушай, тате, чуваш ли как пеят ангелите? Аз седях на леглото до нея, тя се усмихна някъде покрай мен, сякаш там имаше някой друг и после просто се отпусна на рамото ми и умря. Не можех да повярвам. Просто така, и нея вече я нямаше.

Той спря да говори и отново си пое дълбоко въздух.

— Беше на единадесет години.

Очите му бяха пълни със сълзи, които той не остави да се търкулнат по лицето му. Сърцето на Грейс се изпълни с такава болка и съжаление към него и малкото му момиченце, че й се стори, че направо ще се пръсне.

— О, Тони… — прошепна тя, прегръщайки го още по-здраво през врата, като се сгуши по-близо и го целуна по наболата брада. — Толкова съжалявам…

— Тогава всичко изгуби смисъл за мен. Напълно. Ако не беше Дом, който дойде да ме вземе и ме заведе в дома си в Кълъмбъс и направо ме върна към живот, просто не знам какво щях да направя. Напуснах полицията, започнах да пия, не ми пукаше дори да умра. Всъщност надявах се да умра. Не можех да понеса мисълта, че Рейчъл, моята Рейчъл, е сама в черния студен гроб. Тя не обичаше да е сама, особено към края, когато беше толкова болна. След като почина, всичко, за което мислех, беше, че е завинаги там, долу, сама в гроба. — Той стисна зъби и отново рязко прекъсна думите си. Главата му се отпусна на рамото й, а гърдите му се повдигнаха към нея, докато си пое дълбоко въздух, след това още веднъж.

Грейс знаеше, че в света на Тони истинските мъже никога не плачеха, но той все пак плачеше вътрешно, макар и без сълзи, като поемаше дълбоко и рязко въздух и бавно издишаше. Като знаеше добре, че е безпомощна да облекчи мъката му, тя всъщност се опита да направи най-доброто възможно нещо за момента, като го прегърна близо до себе си и започна да целува бузата, ухото му и всички останали части, които можеше да достигне, и нежно прошепваше неразбрани думи, докато по собственото й лице се стичаха сълзи.

След известно време той вдигна глава и я погледна. Очите му бяха зачервени и влажни, златистокафявите му ириси подозрително бляскави, но той все пак успя да се усмихне едва-едва, когато тя го погледна.

— Ти за какво плачеш? — попита я той отривисто. Погледът му се плъзна по мокрите й бузи и зачервените й очи, по потреперващите устни и срещна нейния. Гласът му беше невероятно нежен. — Никога не казвай, че плачеш заради мен!

— О, Тони… — Тя просто не можеше да се сдържи. Гласът й се задави и тя не можа да продължи, не че имаше някакво значение, защото всъщност нямаше какво да каже. Още сълзи заляха бузите й и той стисна зъби, докато ги гледаше как се стичат надолу.

— Грейс — промълви той с дълбок и нисък глас, после я целуна.

При допира на устните му още повече сълзи изпълниха очите й и тя започна нескрито да плаче, докато той я целуваше, да хлипа в ръцете му, когато всъщност той беше този, който беше претърпял загубата, който беше преживял почти смъртоносната болка от загубата на детето си. Тя плачеше за него и за детето му, за себе си и за своето дете, както и за ужасната трагедия на разкъсаната любов. През цялото това време той продължаваше да я целува, сякаш за да я успокои. Най-накрая тя отвърна на целувките му, като се отпусна в него, разбрала, че повече няма нужда да се брани и защитава срещу него, и че сърцето й така се бе изпълнило с чувства, че ледената му броня най-после се беше пропукала, за да го пропусне вътре.

Почувствал промяната в нейното поведение, той започна да я целува по-напористо и жадно, а ръцете му здраво я притиснаха. Езикът му беше влажен и изгарящо горещ, когато проникна в устата й. Завладя ги неподправена страст и желание. Започнаха да се събличат един друг, копнеещи за топлия, утвърждаващ живота допир от секса. Грейс измъкна краищата на блузата му от дънките и ръцете й се плъзнаха под тънката материя да намерят и погалят гърдите му, които толкова я бяха впечатлили по-рано през деня. Топла, леко влажна кожа върху железни мускули, копринената мекота на космите по гърдите му, твърдите настръхнали зърна, Грейс ликуваше при всяко ново усещане. Потънала в прегръдката му, ръцете й го галеха с чувствена наслада.

След това ръката му се плъзна под нейната блуза и под сутиена й към гърдите, притисна ги и докосна зърната, като ги погали с пръсти. Тя забрави за всичко наоколо и се отдаде на неудържимия порив и еротично желание.

Задъхвайки се, извивайки гръб, Грейс потръпна и се притисна към него, когато голямата му топла ръка се премести от едната гърда към другата, играеше си с тях и я възбуждаше с всяко следващо докосване. Когато устните му се откъснаха от нейните и тръгнаха надолу по лицето, тя изпъшка.

Високата яка на блузата й му попречи да намери врата й. Той я хвана с две ръце и я издърпа през главата й, а със следващото си движение мушна ръка между плешките й, разкопча сутиена и го захвърли настрани.

За един миг, докато ръцете му не я галеха, Грейс можа да отвори очи и съвсем ясно видя какво става около нея. Видя себе си, нежна и слаба, с малки гърди с розови връхчета и бледа кожа, гола от кръста нагоре на меката светлина на лампата и сгушена в скута на Тони. Той все още беше напълно облечен, макар и малко по-раздърпан, а ръбът на тениската му се подаваше от панталоните, с разрошена черна коса. Очите му бяха станали почти златисти и горящи от желание и копнеж по нея. Раменете му под чисто бялата тениска бяха широки и мощни. Кожата му изглеждаше тъмна в сравнение с нейната бледност, когато ръката му отново намери гърдите й.

За известно време тя просто остана загледана в голямата тъмна ръка, която така собственически галеше меката й бледа кожа. После ръката му се премести и тя не можа повече да събере мислите си.

Последният относително ясен спомен беше от беззвучните новини в единадесет часа по телевизията, които просветваха на екрана като фон и едно от стъпалата му, обуто в бял спортен чорап, което избута масичката настрани, за да не им пречи.

После той сведе глава. Тя можа да забележи сребристите отблясъци в косата му, когато светлината на лампата огря гъстите сребристочерни вълни в косата му.

Страстно, влажно и жадно устните му засмукаха едно от зърната й. Грейс възкликна, а ръцете й се вдигнаха към главата му и я притиснаха към гърдите й. Тя затвори очи, изви гръб и всеотдайно му предложи гърдите си.

Когато устните му най-накрая се отделиха от гърдите й, тя почувства зърната си хладни, мокри и твърди като камъчета след изгарящата страст на устните му. Простена леко в знак на протест срещу това, че ги изостави, и в този миг усети, че той я прегърна и повдигна.

Тя отвори очи. Беше изгасил лампата и телевизора, видя макар и замаяна тя, така че в стаята беше тъмно, като единствено от кухнята струеше малко светлина. Единствените звуци бяха неговото учестено дишане и нейните по-слаби въздишки. Той я свали на килима, синьо-розово-бежовия ориенталски килим, който беше купила на някакъв битпазар почти на безценица преди доста време и никога не се беше сетила, че може да го използва за тази цел. С гърба си усещаше грубостта на материята и твърдостта на пода отдолу.

Тя за миг се опита да възвърне самообладанието си.

— Тони — прошепна му. Той се приведе над нея, събличайки собствената си блуза и я захвърли настрана, така че когато тя вдигна ръце да го прегърне, ръцете й срещнаха топлината на голите му рамене. Галейки с ръце широкия мускулест гръб, почти зашеметена от грейналия му поглед, тя все пак успя да промърмори: — Не мисля… — не тук, аз…

Но така и не успя да завърши протеста си, защото докато говореше, той звучно разкопча ципа на панталоните й и ги смъкна надолу заедно с бикините, така че като приключи с това, тя се оказа съвсем гола, легнала на ориенталския килим в тъмната стая гола, а той стоеше все още по дънки, коленичил до нея и ръката му бавно и страстно се плъзна по вътрешната страна на мекото й бедро.

Той я докосна, намери малката влажна пъпка, която потрепваше в очакване под ласките му, наведе се над нея и устните му последваха ръката му. Горещият му и влажен език я докосна и тя се отдаде, напълно потъна в удоволствието.

Под изгарящите я настоятелни устни тя впи нокти в пухкавия килим и издраска, сякаш се бореше за някакъв вид опора, която да я задържи прикована към земята. Бедрата й безпомощно се разтвориха под милувките му, предоставяйки му пълна свобода на действие, от която той веднага се възползва, като устните и ръцете му започнаха още по-напористо да я галят и обсипват с ласки, дълбаещи и отдалечаващи се, мъчително възбуждащи, докато тя не започна да диша учестено, да извива бурно тялото си и да мълви името му.

И след това той я захапа леко и нежно, но достатъчно, точно на онова определено място, и я възнесе, накара бедрата й да се вдигнат нагоре, да се извият и да се опитат да притиснат източника на нейното сладко мъчение, а тялото й избухна в страстен екстаз, замята се, затрепери и се заизвива, а съзнанието й потъна в сладка омая.

Най-накрая тя се отпусна уморено на килима, дишайки много учестено и се почувства безгрижна, спокойна и сънена.

Но това, което сметна, че е приключило, всъщност едва започваше: той вече беше между краката й. Възбуден, горещ и кипящ от желание той проникна в нея, като я изпълни и я завладя, очаквайки тя да откликне на порива му. Тя леко се опита да събере бедрата си, но откри, че те направо са приковани разтворени към пода от мощните движения на тялото му.

Грейс отвори очи и се опита да го спре — искаше единствено да я остави да си почине — но видя как той се наведе над нея, а лицето и тялото му потънаха в сянка. Можеше да види единствено мускулестите очертания на тялото му на светлината от кухнята и искрящите му очи. Тя се приготви да възрази, но той я целуна, горещ и напорист, езикът му проникна в устата й едновременно с другата част на тялото му. Ръцете му намериха гърдите й, зърната, точно когато той започна да се движи вътре в нея. Облада я с мощни удари, сега само взимайки, вместо да дава, алчно задоволявайки собствената си нужда. За своя изненада Грейс откри, че тялото й отново се събуди и откликна на неговата настоятелност. Тя усети, че потръпна, прие го и се сля с онова мощно нещо, което я понесе със себе си на вълните на влудяващата страст. Този път ноктите й се забиха в гърба му вместо в килима. Краката й обгърнаха кръста му.

— Тони… — прошепна тя и светът около нея се завъртя за втори път. Той простена в отговор и с един дълбок и мощен удар намери собствения си екстаз и облекчение някъде дълбоко в потръпващото й тяло.

37.

В ярката светлина на утрото Грейс се изчерви, като си спомни за изминалата нощ. Бяха се любили отново и отново до пълно изтощение. В промеждутъците между любовните пориви бяха разговаряли. Той й разказа за детството си, какво е да си един от шест братя — нещо средно между световно първенство по борба и близко приятелство, или както Шекспир го е казал: Ние, няколкото тук, ние, щастливите братя, цяла банда мъже. Грейс от своя страна му разказа за нейното много самотно детство, което беше приключило завинаги със смъртта на майка й. Всеки описа предишния си брак — лош късмет, съгласиха се и двамата — и изброиха положителните и отрицателните страни на професиите си. Не говориха единствено за Рейчъл. Грейс имаше чувството, че Тони не би понесъл отново да сложи пръст в раната толкова скоро и тя уважи неговото нежелание да засягат тази тема.

Най-накрая тя заспа, направо задряма в ръцете му, докато разговаряха, после се събуди по някое време призори и разбра, че той я е завил с едно одеяло и я носи по стълбите. В първия момент, докато фокусира лицето на Тони, тя се изплаши, но после разбра какво става. Движейки се внимателно в почти пълната тъмнина, която цареше в къщата, той я беше понесъл нагоре по стъпалата към леглото.

— Не искаш Джесика да те намери заспала в хола на сутринта — прошепна той в ухото й, когато тя примигна сънено срещу него, а той погледна към затворената врата на стаята на дъщеря й.

Не, не искаше. Всъщност едно от собствените й правила, което най-стриктно беше спазвала досега, е да не се люби с никой мъж в собствената си къща и особено пък когато Джесика също беше там, дори и заспала. Но това, което беше станало между нея и Тони, разруши всичките й правила. То нямаше нищо общо с всичко, което й се беше случвало дотогава.

Тя се беше отдала на страстта и неистовото си желание.

Тази мисъл я шокира, но после я накара да се усмихне. За първи път в тридесет и шест годишния й живот разбираше какво всъщност означава истинският секс. По-рано, когато беше слушала приятелките си да умират за тази или онази поза или пък за някой определен мъж, тя просто се беше усмихвала от учтивост и тайно им беше завиждала за способността им да се отпускат и да се отдават на удоволствието. Сега знаеше даже още по-добре от тях. Само за една нощ беше научила колко разтърсващ, влудяващ и напълно различен и неповторим можеше да бъде сексът с подходящия партньор.

И само като си помислеше, че Тони Марино се беше оказал този подходящ мъж… Това беше почти най-умопомрачителното нещо от всичко, което й се беше случило досега.

Грейс все още се усмихваше на тази мисъл, когато отново потъна в сън. И дори когато будилникът звънна и тя не го чу, дори тогава беше сигурна, че продължава да се усмихва в съня си.

Джесика пристигна и я събуди след около двадесет минути. Така започна денят с бясно сутрешно бързане за училище и за работа, което не остави на Грейс никакво време да обърне внимание на Тони. Тя можа само да го зърне набързо покрай масата за закуска, да го поздрави с полусконфузена усмивка, да пие една глътка кафе и да прибере сутрешния вестник от верандата, преди тя и Джесика да потеглят заедно с полицейската охрана, която трябваше да ги ескортира навсякъде през деня. Тони щеше да освободи двамата дежурни през деня служители в пет часа, когато отново щеше да поеме дежурството в къщата.

Полицайката, която отговаряше за Джесика, Глория Байер, беше руса жена, която изглеждаше на не повече от седемнадесет. Облечена като Джесика, с дънки и размъкнат пуловер (под който, Грейс предположи, че има скрит пистолет), тя щеше да бъде представена в училище като братовчедка на Джесика от провинцията и през целия ден щеше неотлъчно да е с нея. Полицаят, когото прикрепиха към Грейс, се казваше Бари Пеник. Беше около тридесетгодишен, слаб, среден на ръст мъж с рядка кафява коса. Облечен бе със спортно сако и вратовръзка, последната, за да може да присъства в съдебната зала, предположи Грейс.

Още преди обяд на Грейс вече направо й се гадеше от пазача й. Пеник я следваше навсякъде, дори до тоалетната, където я чакаше отпред като предана хрътка, докато излезе. Когато тя обяви обедна почивка и се изправи, за да се прибере в кабинета си, той също се изправи и се приготви да я последва.

Неспособна да се въздържи, тя го изгледа неодобрително. През главата й мина мисълта да си признае какво всъщност я тревожеше.

Джесика беше в опасност, не тя.

Грейс прехапа долната си устна и се отправи към кабинета си. След като го изчака да провери стаята за евентуални скрити убийци, Грейс го накара да напусне стаята под претекст, че има работа, и заключи вратата. За миг тя се облегна на вратата и въздъхна с облекчение. След това се отправи към бюрото си, където я очакваше купа с плодове, която една от секретарките беше донесла по молба на Грейс. Наливайки си чаша кафе, тя седна и се зае да чете вестника и да се храни.

Когато стигна до страницата с комиксите, очите й се разшириха, после свъси вежди. Въпреки че беше взела вестника от верандата в, според нея, непокътнато състояние, тя явно не се беше оказала права. Някой беше държал вестника преди нея.

На тази страница с яркочервен маркер бяха оградени три хороскопа. Нещо, което нямаше как да не забележи дори и при съвсем бегъл поглед върху страницата. Единият, Дева, беше нейният собствен. Вторият, Риби, беше на Джесика. А третият хороскоп беше Козирог, двадесет и първи януари. Тази дата беше една от най-значимите в живота на Грейс.

Когато прочете самия хороскоп, тя почувства, че може всеки момент да избухне в истеричен смях: Вести за някой, свързан с вашето минало, които могат да ви накарат да потънете в спомени.

Беше съвпадение, разбира се. Не можеше да бъде нещо друго.

Сигурно Тони беше зодия Козирог и сутринта беше успял да вземе вестника преди нея и да огради хороскопите.

С яркочервен маркер? И как може да знае рождената й дата и тази на Джесика? О, вероятно можеше да ги е проверил в полицейските доклади, предположи тя. Дали по принцип записваха такава информация в докладите? Грейс не можеше да си спомни.

Малко трудно можеше да си представи Тони да се интересува от хороскопи, камо ли да седне да огражда техните три с червен маркер, за да не й убегнат от погледа.

Но какво друго обяснение можеше да има?

Вероятно в това не беше вложен никакъв лош умисъл. Вероятно вестникарчето беше чело хороскопите. Защото единственото смислено обяснение беше невъзможно. Грейс дори и не искаше да си помисли за това.

С разтуптяно от притеснение сърце Грейс инстинктивно посегна към телефона. Искаше да се обади на пейджъра на Тони. Той трябваше да знае.

Ръката й увисна във въздуха и се спря. Не можеше да се обади на Тони. Чуваше го как казва, по този особен негов начин, това е просто един хороскоп, Грейс.

С други думи, няма никакво значение.

Точно това щеше да си помисли, освен ако не се наложеше да му обясни значението на тази конкретна дата.

Което тя не можеше да направи.

Нямаше да направи.

Не можеше дори да понесе мисълта за това.

Тя го беше загърбила преди години, беше разпиляла всички спомени за това като въглени, издухани от вятъра, и се беше опитала да продължи напред и да си осигури възможно най-добрия живот за себе си, а по-късно и за Джесика.

Единствено на двадесет и първи януари тя си позволяваше да мисли и да си спомня. Всяка година на тази дата.

Стомахът й се сви и й прилоша.

Не беше възможно.

Не беше възможно!

Възможно или не, Грейс беше разстроена до такава степен, че се чувстваше физически зле през останалата част от деня. Не само разстроена, но и изплашена. Ако невъзможното все пак се окажеше истина, тя трябваше да каже на Тони възможно най-скоро.

Но това беше нещо, което досега не беше казвала на никого. То беше дълбоката, тъмната тайна на нейния живот.

Както Рейчъл беше ключът към Тони, така тази дата беше ключът към нея. И никой не знаеше.

Вероятно хороскопът не означаваше нищо.

Моля те, Господи, нека нищо да не означава.

Моля те, Господи. Моля те, моля те, моля те…

Когато Грейс се прибра у дома вечерта, с Пеник до нея на седалката — тя не се беше съгласила той да кара, въпреки че той доста беше настоявал — Джесика и Тони играеха баскетбол на пътеката пред къщата. Гледката беше толкова приятна, толкова домашна, че Грейс почувства как насъбралото се от обяд напрежение започва да отслабва.

Беше прекрасен есенен ден, слънчев и ведър. Листата на големия дъб в средата на двора съвсем очевидно се бяха обагрили в оранжево. Другите дървета на двора и по улицата бяха изпъстрени във всички възможни нюанси на червеното, бронзовото и златното. До гаража трите горящи в запалени в червено от залязващото слънце храста бяха целите алени. Когато колата спря, кучетата изскочиха от мястото, където се бяха излегнали, и се втурнаха да я посрещнат с радостен лай и с размахани опашки.

Вдъхвайки дълбоко примесения с мириса на пушек въздух, Грейс слезе от колата, придружавана от отекващия от баскетболната игра дрибъл на топката върху паважа и настоятелния лай на кучетата. И двете животни скочиха върху нея, големите им космати лапи стигнаха чак до талията на тъмносиния й спортен блейзър, а малките лапички стигнаха точно до подгъва на полата й. По-скоро развеселена, Грейс потупа Крамър, а след това и Кутрето по главата. Кутрето облиза китката й и чак тогава двете кучета се спуснаха на земята.

Все още не съвсем сигурна дали й харесва да я ближат така, Грейс изтри влажното петно в ръкава си.

— Добри кучета — промърмори тя. В почти комичен синхрон те и двете се претърколиха на гръб в тревата, размахаха крака във въздуха в безсловесна, но съвсем красноречива молба да ги почешат по коремите.

— Здрасти, мамо! — поздрави я Джесика, като се възползва от разсеяността на Тони за момент, за да му измъкне топката.

— Не е честно! — извика той, като се насили отново да внимава в играта, тъй като топката влетя в мрежата и едно триумфално дааа!, съчетано с размахания юмрук на Джесика отбелязаха постигнатата в нейна полза точка.

Вървейки към тях, Грейс улови отклонилата се топка и я задържа, докато Тони притича да я вземе.

— Здрасти — поздрави той, поемайки топката с две ръце, и й се усмихна. Беше по дънки и раздърпана сива тениска с къс ръкав с дупка точно над пъпа му. Изглеждаше толкова хубав, че тя трябваше да положи неимоверни усилия да не се хвърли в ръцете му още там, на момента.

— Здрасти — усмихна му се в отговор тя. Изведнъж се стресна, като разбра, че са изминали няколко секунди, а те стояха така загледани мълчаливо един в друг с усмивка. От притеснение тя бързо се извърна встрани, като не искаше Джесика — нито пък особено Пеник — да забележат някаква промяна в техните отношения.

Това, което ставаше между тях, бе толкова ново, толкова неуловимо и неясно, че Грейс се притесняваше от всеки, който можеше да го открие, преди да са му дали шанс да се развие и разрасне.

— Домашните, Джесика? — извика тя над ритмичните звуци от топката и се опита да звучи съвсем дежурно, както обикновено, докато Тони отново влезе в играта.

— Да уча за контролното по алгебра утре. По обществознание. По испански. — Джесика вдигна ръце високо във въздуха, размаха ги и се опита да спре Тони в устрема му към коша.

— Колко от тях вече си подготвила? — Грейс загърби играта и тръгна по страничната пътека към входната врата. Знаеше какъв щеше да бъде отговорът, но все пак зададе въпроса, което според нея показваше, че все пак надеждата й взима връх над досегашния опит.

Джесика се усмихна широко, без да й отговори. Това означаваше николко, точно както Грейс предполагаше дори преди да зададе въпроса си.

Като млада майка с дъщеря, която тъкмо беше тръгнала на детска градина, едно от нещата, за който винаги беше настоявала, бе детето й да подготвя домашните си всеки ден веднага след училище. Сега, вече като по-зряла и доста поостаряла версия на същата тази майка, тя беше благодарна, че домашните изобщо биваха написвани в крайна сметка.

— Отивам да се преоблека и ще приготвя нещо за вечеря — извика тя. Тони беше спрял да играе за малко и разговаряше с Пеник, доста оживено, според наблюденията на Грейс. Този път не се беше оставил да го измамят и държеше топката в ръцете си. Полицайката, която охраняваше Джесика, не се виждаше никъде и Грейс предположи, че си е тръгнала при пристигането на Тони.

Мисълта за заградените хороскопи отново се загнезди в главата й и докато крачеше към къщата, по гръбнака й премина студена тръпка. Трябваше да попита Тони за рождената му дата… Може би той го беше направил и тя нямаше основания да се притеснява.

— Две точки! Водя те! — Виковете на Джесика подсказваха хода на играта и накараха Грейс отново да се усмихне. Джесика най-пълно разкриваше истинската си същност по време на баскетболната игра.

Все още усмихната, опитвайки се да отхвърли почти сигурно неоснователните си притеснения за хороскопите, Грейс се качи по стълбите на верандата, стигна до вратата, завъртя дръжката и откри, че вратата е заключена. Усмивката й се превърна в смръщена гримаса. Тя пъхна ключа. Или поне се опита. Ключът й не ставаше.

Разбира се, нали бяха сменили всички ключалки! И бяха поставили алармената система. Пат беше идвала днес вместо в сряда и беше пуснала работниците вътре.

Нямаше как да не мисли за това проклето нещо. Беше проникнало в живота им и навсякъде около тях. Вече не можеше да отиде дори до банята сама, не можеше да си прочете вестника на спокойствие, да си влезе вкъщи. Грейс си пое дълбоко въздух, за да се успокои. Нямаше да позволи на някакъв ненормалник да отрови живота й.

И нямаше да се впечатлява от оградени с червено хороскопи, които сигурно нямаха никакво особено голямо значение. Просто гузната й съвест ги правеше да изглеждат толкова важни в съзнанието й.

— Не мога да вляза вътре — обърна се тя умолително към групата на площадката.

Те и тримата погледнаха към нея. Топката сега беше в ръцете на Джесика. Казвайки нещо на другите двама, Тони се приближи на бегом, за да й помогне. Като стигна до верандата, той й се усмихна и извади от джоба си ключ. Постави го в ключалката и отвори вратата, а вътре в къщата се чу слабото жужене на сирена.

— Кодът ти е три-две-две-седем и имаш четиридесет и пет секунди да я дезактивираш, преди да гръмне воят на сирената — обясни й Тони, като вървеше след нея, за да може тя да влезе първа вътре. — Кутията е в шкафа в дневната. Ела, ще ти покажа как става.

— Ще се чувствам сякаш живея в затвор — измърмори недоволно Грейс, като го последва в дневната през махагоновите врати, които идеално подхождаха на другите две, които отвеждаха към хола отсреща. И двете стаи бяха свързани с фоайето в коридора, дневната отляво, а хола отдясно.

— Много хора имат такива системи. Сега с алармената инсталация, новите ключалки, кучетата и мен смятам, че бързо ще се справим със страховете ти.

— Надявам се — изрече разпалено Грейс, като го наблюдаваше, докато набираше кода върху приспособлението, закрепено на стената на шкафа. Чу се сигнал, който означаваше, че паролата е приета и жуженето, слава богу, спря. Малката червена светлинка най-отгоре вляво изгасна и светна една зелена светлинка срещу нея вдясно. Имаше два квадратни бутона най-отдолу. Единият беше син с нарисувана противопожарна кола върху него. Другият беше червен с голямо Е отгоре.

— Какъв ти беше кодът? — попита я той.

— Три-две-две-седем.

— Добре. Не забравяй, че имаш четиридесет и пет секунди да го набереш, преди да се е включила сирената. Виждаш ли тези бутони тук, долу? Той посочи двата бутона, които Грейс вече беше забелязала. — Синият е директна телефонна линия в пожарната, а червеният звъни в нашето полицейско управление. Трябва само да натиснеш някой от двата, за да дойдем на помощ. Разбра ли?

Грейс кимна с глава. Въпросът за рождената му дата почти се изплъзна от устата й, без да може да го възпре. Но тя се упрекна, че трябваше да бъде малко по-твърда…

— Добре.

След това Тони се обърна към нея, а устните му се разтегнаха в лека усмивка. Преди Грейс да се усети какво става, той я залепи на стената на дневната, тялото му я притисна, а ръцете му обвиха кръста й. Когато сведе поглед към нея, в очите му проблясваха златистокафяви игриви пламъчета. Срещайки погледа му, Грейс веднага забрави за хороскопите и притесненията си около тях.

Ръцете й инстинктивно прегърнаха раменете му.

Усмихна му се.

— Липсвах ли ти? — попита я той и я целуна, преди тя да успее да му отговори. Грейс обви врата му с ръце и отново го целуна, което тя предположи, че е достатъчен отговор.

Тя все още го целуваше, когато входната врата се отвори с трясък. Те светкавично се откъснаха един от друг.

— Лельо Грейс! Тук ли си? — Беше гласът на Пол. Той прекоси коридора. Само с един многозначителен поглед към Тони Грейс се обърна и се шмугна през втората врата на дневната, онази, която водеше към кухнята.

— Здрасти, Пол! Къде се изгубихте? — поздрави Грейс племенника си, когато той влезе в кухнята през вратата на коридора само броени секунди след нея. Косата му стърчеше на всички страни, беше обут с дънки и спортна тениска. Опитвайки се да не изглежда нито пък да се държи притеснено, Грейс успя да се въздържи да не закрие с ръце зачервените си бузи и да оправи разрешената си коса, като се надяваше целувката на Тони да не е оставила някаква следа. Червилото й беше изтрито, разбира се, но все пак вече беше краят на деня и това можеше да е станало съвсем естествено. Освен това Пол беше само на шест все пак. Едва ли щеше да забележи нещо по-различно във външния вид на леля си, освен ако тя не се появеше внезапно с огненочервена коса или със съвсем сплескан нос вместо обичайното.

Тя бързо разчорли косата му и се отправи към хладилника. Нещо бързо за вечеря — сутринта не беше имала време да сложи нищо в тенджерата, което обикновено се състоеше от пилешки гърди с ориз, салата, някакви зеленчуци и хляб.

Вероятно можеше да опита да сготви нещо различно. Все пак Тони щеше да вечеря с тях тази вечер.

Спомняйки си как я бяха посрещнали майка му и баба му, Грейс веднага се отказа. По отношение на готвенето тя не можеше да им бъде никакъв конкурент.

Щеше да се наложи той да я приеме такава, каквато е, или да не я приеме изобщо.

Вероятно някак можеше да вмъкне темата за астрологичните знаци по време на разговора на вечеря. Грейс си представи как се навежда към Тони над чиниите с пилешко с ориз, потрепва с клепки и изгуква някаква изтъркана и плоска фраза от рода на: Аз съм Дева. Каква е вашата зодия?

Картината, която си представи, я накара да се усмихне.

— Ходихме да видим Мамау. Лельо Грейс, Джесика не ми дава да поиграя с кучетата й! Замеря ме с баскетболната топка! Освен това едва не ме удари! Мина точно над главата ми.

— О, боже…

— Мисля, че можем да простим на Джесика. Той се опитваше да научи малкото да застава на главата си. Насила. — Джаки влезе в кухнята, облечена в лилав спортен екип, а Къртни вървеше подире й с торба от Кентъки Фрайд Чикън в ръка. Облечена в черна тениска, доста по-голяма от нейния размер, цялата нашита с разноцветни копчета и подходящ черен клин, тя изглеждаше много красива, реши Грейс.

— Здрасти, Джакс. Ходили сте в Синсинати? — Там живееха родителите на Стан. — Трябваше да ми кажете. Целия уикенд се опитвах да ви открия.

— Оставих съобщение на Джесика в петък.

Опита се да си спомни всичко, което се беше случило в петък, но й се стори много трудно. Грейс поклати глава.

— Не ми е казала. Много неща се случиха оттогава.

Джаки я погледна. Тогава, вместо да каже нещо повече, тя раздруса торбата в ръката си с явното намерение да привлече вниманието на децата си с изкусителното шумолене вътре.

— Който иска пилешко с пържени картофи, да ме последва — нареди тя и се отправи към стаята с телевизора.

С радостни викове Пол и Къртни тръгнаха след нея.

Когато Джаки се върна обратно, Грейс вече мажеше пилето със сос за скара и се готвеше да го сложи в печката.

— Предполагам, много неща са ти се случили — започна Джаки многозначително, облегна се на масата и погледна по-голямата си сестра с очарован поглед. — Трябва да ми обясниш нещо. Направо не мога да повярвам, но нещо, което Джесика спомена — онзи хубавият полицай сега с вас ли живее!

38.

— Казва се Тони. Тони Марино. Да, наистина ще остане с нас за известно време, но не е това, за което си мислиш.

Докато говореше, Грейс напълни с вода една тенджера и я сложи на котлона, като включи газта на най-висока степен.

— Живееш с един страхотен мъж и не е това, за което си мисля! Какво правиш тогава? Осигуряваш подслон за бездомни ченгета и кучетата им ли?

— Ха, ха, ха — сервира порция изкуствен смях Грейс, като отвори фризера и извади две малки кутии замразени броколи. След като погледна замислено съдържанието на кутиите, посегна да извади и трета. Тя всъщност не знаеше какво количество храна консумираше по принцип Тони за вечеря, но като се имаха предвид размерите му, можеше да предположи, че сигурно е значително, а и количеството храна, което беше изял при майка си, наистина беше феноменално.

— Грейс, хайде, кажи ми…

— О, за бога! — Като сложи формичките за лед на масата, Грейс започна да вади ледените кубчета от първата. След това, хвърляйки поглед към Джаки, тя ги плъзна към сестра си. — Ето, опитай се да бъдеш полезна и ти с нещо. Сложи ги в микровълновата, докато аз направя салатата, моля те.

— Разбира се. — Джаки се зае с една от кутиите. — Грейс…

Грейс въздъхна. Докато правеше салатата, слагаше ориза да се вари и пилето да се пече, тя разказа на Джаки кратката версия на историята с техния преследвач. Пропусна някои неща, като например истинската същност на взаимоотношенията й с Тони, както и да спомене за Рейчъл, бегло спомена някои от останалите факти, като това до каква степен Джесика всъщност се беше провинила. Но когато привърши разказа си, Джаки вече имаше относително точна представа за цялата ситуация.

— О, мили боже! — възкликна с отвращение тя. Под напътствията на Грейс тя прехвърли броколите в подходяща тава за печене, така че да изглеждат малко по-приятни и апетитни на външен вид при сервирането. — Защо не си ми казала досега?

Грейс прибави настъргани моркови от една опаковка към салатата.

— Ти и така си имаш достатъчно главоболия, Стан, който не работи, и всичко останало. Не искам аз и Джесика да попаднем в списъка на хората, за които се тревожиш.

— Знаеш, че сестрите винаги се тревожат една за друга. Ти винаги мислиш за мен. Защо и аз сега да не се попритеснявам за теб малко за разнообразие? — Джаки се намръщи, като погледна безформената зелена маса в тавата. — Имаш ли настъргано сирене или нещо подобно, което да сложа отгоре, че да изглежда поне по-приятно?

Без Грейс да й каже нито дума — което не би направила на никаква цена — Джаки изглежда напълно се отдаде на идеята да направи ястието колкото се може по-представително, след като Тони щеше да вечеря с тях.

— В хладилника. — Грейс разбърка салатата и добави няколко капки лимонов сок, след като я опита на вкус. — Знам, че винаги сестрите се поддържат и мислят една за друга, но в този случай нямаше какво да направиш, за да се оправи положението, така че не виждах никакъв смисъл да те притеснявам. Просто сега ти казвам, за да разбереш защо Тони е тук.

— Все пак трябваше да ми кажеш. Това нещо с хамстера, доста е страшничко. — Джаки отвори хладилника и надникна вътре. Порови и извади наполовина пълна торба с настъргано сирене. — Аха! — възкликна тя, като размаха победоносно находката си и затвори вратата на хладилника.

— Най-лошото нещо е, че, изглежда, всичко е насочено към Джесика. — Грейс така беше свикнала да не разговаря с никого за проблемите си, че сега й се струваше много странно да обсъжда с Джаки ситуацията. Но тя беше доволна, че сестра й вече знаеше. Изпитваше такова облекчение, че вече можеше да говори с нея за това.

— Ако ми беше казала, децата и аз можехме да се преместим у вас за известно време. Един Господ знае дали Стан нямаше да има нищо против. — В гласа й се прокрадна горчива нотка, когато спомена съпруга си.

Когато Грейс извади пилето от фурната, Джаки постави на негово място броколите, за да се стопи за няколко минути сиренето.

— Как върви търсенето на работа при Стан? — поинтересува се Грейс съчувствено, като прехвърли пилешките гърди в сервираната чиния.

— Както и по-рано. Истината е, че иска да се върне на старата си работа, но тъй като това няма да стане, очаквам за известно време да си стои така, без работа. — Джаки сви рамене и извади тавата с броколите от фурната. Сиренето се беше стопило и беше образувало приятна златиста кора отгоре, която идеално скриваше зелената каша под нея. — Де да бях толкова умна като теб, да можех да завърша образованието си.

Животът ми с децата щеше да бъде много по-лесен.

— Така изглежда добре — прецени Грейс, като погледна одобрително готовото ястие. — Знаеш, че винаги когато поискаш, можеш да се върнеш в училище и да завършиш.

Слагайки ястието върху една поставка, Джаки направи физиономия.

— Някой ден, може би.

— Мога да ти помогна финансово… — Грейс опита салатата и добави още малко лимонов сок.

— Не мога да го направя, нали децата са все около мен. А и Стан няма да се съгласи.

— Зарежи Стан. — Грейс разбърка салатата за последен път.

— По-скоро да се сложа на този симпатичен полицай, а? — подхвърли лукаво Джаки.

— Джаки! — възкликна ужасено Грейс.

— Грейс! — Имитира я подигравателно Джаки.

— Ето. — Грейс й подаде купата със салатата. — Сложи масата, а аз ще довърша останалото.

— Искаш ли да сложа хубавия сервиз? — продължи да я тормози Джаки, докато слагаше купата в средата на масата. Грейс й хвърли един поглед.

— Просто сложи масата.

Джаки се засмя.

— Добре, добре. Слушай, не трябва ли да взема децата и да си вървим, ако искате двамата с този красавец да останете насаме.

— Просто сложи масата — отново каза Грейс, като отцеди ориза и го понесе към печката.

Джаки обаче не искаше да остави сестра си на мира и продължи да прави хапливи забележки, докато слагаше масата.

Докато децата гледаха телевизия в хола, тримата възрастни и Джесика седнаха да вечерят в кухнята. Храната не беше в същото количество и качество както на събирането при майка му, но поне беше сносна и здравословна, освен това имаше достатъчно. Тони и Джесика си говореха за баскетбол, като започнаха да спорят относно качествата на Пейсърс (неговия любим отбор) и достойнствата на Бостън селтикс (нейните любимци). Междувременно Грейс и Джаки, тъй като никоя от тях двете не проявяваше интерес към професионалния баскетбол, говореха за деца и за разни познати, а Грейс през цялото време се опитваше да си спомни или да научи рождените дати на повечето от тях по време на разговора. Най-накрая и четиримата започнаха да разговарят на по-общи теми. Джесика се извини и се качи в стаята си, за да напише домашните си, а възрастните останаха на по чаша кафе.

— Джакс, какъв подарък искаш за рождения си ден? — попита Грейс, след като вече се беше отказала от опитите си да започне темата по някакъв интересен или съвсем естествен начин. Дори и така направо беше по-добре, отколкото да задава глупави любвеобилни въпроси с премрежен поглед към Тони.

— Има време чак до края на февруари — каза Джаки и я погледна доста изненадана.

— Знам, но мислех да започна коледното пазаруване по-отрано, както и да приключа с покупките на всички подаръци навреме. Така че — какво искаш?

— Нищо. — Джаки сви рамене и й хвърли един от онези погледи между сестри, който казваше какво, по дяволите, си си наумила!

Грейс се направи, че не го забелязва.

— Кога е твоят рожден ден, Тони?

— На шестнадесети ноември. Ставам на четиридесет.

Скорпион. Беше зодия Скорпион. Значи не той беше заградил хороскопите. Нима и за миг беше допускала, че може да е той?

Стомахът й се сви и започна да й прилошава.

— Грейс, говоря сериозно — нека аз и децата да останем тук с вас, докато всичко това приключи — Джаки го изрече разгорещено, докато Грейс се опитваше по никакъв начин да не издаде обзелото я притеснение. — Знаеш, че колкото повече хора има, толкова е по-безопасно.

— Това може да изложи на същата опасност и вас, и децата ви — отбеляза Тони. — Освен това ще имаме още трима души, които ще трябва да пазим.

— Но ако Джесика е целта на атаките, защо натрапникът ще трябва да се интересува и от нас? — опита се да спори Джаки.

— Не съм съвсем сигурен, че Джесика е крайната му цел. Може да е Грейс, а той просто да използва Джесика, за да стигне до нея. Може да я тормози и чрез вас и децата ви.

— И въпреки това ще останем. — Джаки погледна Грейс. — Мразя мисълта, че ти и Джесика трябва да търпите всичко това тук сами.

— Благодаря, Джакс. — Вече до голяма степен беше успяла да овладее емоциите си и се усмихна на сестра си. — Оценявам предложението ти, наистина. Но след като Тони е тук…

Тя инстинктивно погледна към него, очите им се срещнаха над масата. Той й се усмихна, вероятно тя също го погледна с усмивка и остана така загледана в него дори по-дълго, отколкото предполагаше, защото когато след това погледна към сестра си, видя, че Джаки им хвърля скришни погледи, а очите й искряха от разгорялото се любопитство.

— Добре. Но ако имаш нужда от мен, ще се обадиш — изрече Джаки с нежен като коприна глас. — Ще пристигна начаса с целия антураж.

Скоро след това тя и децата си тръгнаха. Грейс се качи на горния етаж да нагледа дъщеря си и да се осведоми доколко е напреднала с домашните. Притеснението относно хороскопите се опита отново да надигне грозната си глава, но Грейс решително го изхвърли от мислите си.

Опасенията и страховете й не можеха да са основателни. Тя отказваше да се вживява повече в това.

Като безобидни сенки в тъмнината, които развихреното въображение можеше да превръща в призраци, виденията й почти със сигурност не бяха нищо повече от чисти халюцинации на собствения й разсъдък.

Кучетата, Грейс ги видя, когато, след като почука, Джесика й отвори вратата, отново бяха легнали на леглото й. И двете вдигнаха глави, за да я погледнат, когато влезе вътре. И двете размахаха опашки. Нито едно не се опита дори да стане и да скочи на земята.

— Джес… — Вместо да си говорят за домашните, Грейс разбра, че най-после беше настъпил моментът да обсъдят въпроса с дисциплината след последната случка с измъкването от къщи посред нощ. Единствено травмата от смъртта на Годзила беше спестила на Джесика конско досега, но тя трябваше да се изправи срещу това, независимо от скръбта и шока от загубата на домашния й любимец. — Джес, седни. Трябва да поговорим за това, което направи в събота вечер.

Джесика недоволно измърмори:

— Мамо, точно по средата на урока по испански съм…

Грейс използва най-категоричния тон на гласа си.

— Джесика. Седни. Веднага.

Като направи някаква физиономия, Джесика се тръшна на ръба на леглото. Кучетата вдигнаха глави при раздрусването на матрака и пропълзяха по-близо, за да легнат по едно от двете страни на Джесика. Като гледаше през цялото време майка си, Джесика разсеяно започна да си играе с ушите им.

— Мамо, наистина съжалявам. Няма да го правя повече, обещавам.

Застанала пред дъщеря си с кръстосани на гърдите ръце, Грейс я погледна строго.

— В събота ти беше четвъртото подобно измъкване. Поне за толкова знам аз.

— Съжалявам.

— Пиеш алкохол. И по собствено усмотрение пушиш трева.

— Съжалявам.

— Джесика, съжалявам просто не се връзва в този случай. Ако ти беше за първи път, може би, би било достатъчно. Но не и сега.

— Какво искаш да чуеш от мен? Наистина съжалявам.

Грейс я погледна замислено.

— Представи си, че ти си на мое място, а аз съм на твоето. Аз съм петнадесетгодишната ти дъщеря, която, макар и да е наказана, се е оказала хваната, докато се измъква от къщи посред нощ за четвърти път, наливам се с алкохол и не крия, че пуша опиати и че излизам с момче. Ти си майката, не забравяй това. Какво ще направиш?

Джесика вдигна широко отворени очи към нея.

— Наистина съжалявам, мамо. — Грейс простена, почти идеално имитирайки Джесика. След това, вече с нормалния си глас каза: — Е, какво ще направиш сега?

— Ще те накажа да не излизаш от къщи до края на живота ти, предполагам — отвърна Джесика тъжно и след кратка пауза.

Грейс сви устни.

— Джес, трябва да разбереш нещо. Аз съм майка ти, а ти си още дете. Ще направя всичко, което е необходимо, за да те предпазя от опасностите поне докато станеш толкова голяма, че да живееш сама. Аз те издържам финансово. Дрехи, компактдискове, кино, всички развлечения и приятни неща — мога веднага да ти ги забраня. През март ще станеш на шестнадесет. Ще искат подписа ми, за да ти дадат шофьорска книжка. Бих могла да не го направя. С други думи, има още много наказания, които бих могла да ти наложа, освен това да не излизаш от къщи. Искам това да ти стане съвсем ясно.

Джесика я гледаше с широко отворени очи. Явно тя никога не беше допускала и другите останали възможности за наказания.

— Разбираш ли?

Джесика кимна с глава. Кутрето потърка глава в бедрото й, сякаш в знак на съчувствие, и Джесика го потупа по гърба.

Грейс въздъхна.

— Обичам те. Знаеш това. Не искам да правя нито едно от тези неща. Искам само да си в безопасност. Ще ти предложа една сделка.

— Сделка? — Джесика изглеждаше и звучеше едновременно изпълнена с надежда и безпокойство.

— Какво ще кажеш да задържиш това космато зверче?

Джесика погледна легналото до нея куче.

— Кутрето?

— Да.

Тя погледна майка си в лицето.

— Искаш да кажеш, че мога да имам Кутрето и то да стане моето куче?

— При определени условия. Първо, никога повече да не се измъкваш вечер. Ако искаш да отидеш някъде, ще ме питаш и ако не ти разреша, повече няма да обсъждаме въпроса. Второ, никакъв алкохол. Трето, никакви опиати или каквито и да са незаконни вещества. Ако обещаеш да се придържаш към тези правила — те абсолютно не подлежат на коментар — можеш да задържиш кучето. Но ако нарушиш и едно от тях, дори веднъж, кучето заминава обратно при Тони.

— О, мамо! — Джесика скочи от леглото и се хвърли да прегръща майка си. — О, мамо, да! Толкова много искам да имам куче — ще направя всичко, което искаш!

Грейс отвърна на прегръдката на Джесика, но нарочно запази строгия тон.

— Споразумяхме се, нали така?

— Да!

— Добре. Докато спазваш правилата, той… тя — каквото и да е — е твое.

— О, мамо, благодаря ти! А Кутрето е момче. — Джесика направо скачаше из стаята от радост. Тя се върна при леглото. Кутрето и Крамър сега я гледаха седнали и заели еднакви пози, наклонили глави на една страна и вторачили въпросително очи в нея. Джесика прегърна Кутрето до гърдите си и отново се завъртя из стаята.

— Никога повече няма да се измъквам от къщи, нито ще пия бира, нито ще пуша трева, обещавам. О, мамо, мислех, че не обичаш кучета!

— Вече започвам да свиквам с тях — промърмори Грейс, като наблюдаваше как малкото космато същество изми брадичката на Джесика с влажния си език. Джесика отново скочи към нея, за да я прегърне, и Кутрето, оказало се заклещено в същата прегръдка, се възползва от възможността да оближе бузата на Грейс.

Когато Джесика я освободи от прегръдката си, Грейс изтри мокрото място с ръкава си. Устата на кучето беше отворена. Ако не се съмняваше в способностите му, Грейс направо би се заклела, че то й се усмихва.

— Довърши домашните си — приключи сухо Грейс, като добре съзнаваше, че трябваше да мине известно време, преди Джесика да се успокои достатъчно от емоциите, за да може да продължи. Въпреки всичко на излизане от стаята на дъщеря си Грейс се почувства добре. Налагането на този вид дисциплина с положителни мерки се беше оказало доста лесно нещо.

Тя с изненада почувства вътрешната си увереност, че от него ще има добър ефект. Кучето беше нещо, което Джесика ценеше достатъчно много, за да промени поведението си.

Слезе долу и видя, че Тони зарежда чиниите в миялната машина. Тя се спря на вратата и започна да го наблюдава.

— Май доста добре се оправяш с домакинската работа, а? — не след дълго се обади. Нейният страхотно мъжествен полицай продължаваше да я изненадва.

— Тъй като сме шест момчета и никакви момичета, мислиш ли, че не сме научени как да поддържаме къщата? — Той й се усмихна в отговор. — Искаш ли да ти разкрия срамната си тайна?

— Какво? — попита Грейс, като вдигна подложките, за да почисти плота на масата.

— Мога да готвя.

— О ла-ла! — Грейс отвори широко очи и се престори на приятно изненадана. — Сега вече намери ключа към сърцето ми.

— Наистина ли? — Гласът му беше развълнуван, когато натисна бутона и включи машината. След това се обърна към нея. Протегна ръце и тя се хвърли в прегръдката му, като държеше подложките и всичко останало в ръце, точно когато чуха, че Джесика слиза надолу по съдбите.

Светкавично се озоваха на шест фута разстояние един от друг.

— Мамо, Тони, измислих идеалното име! — каза Джесика веднага щом ги видя. И двете кучета се появиха зад нея и в този момент тя определено не се вълнуваше от нищо друго, освен от най-новата си придобивка. — Чюий! Какво мислите за това?

— Чюий? — повтори колебливо Грейс, а Тони погледна към нея вместо към Джесика и се усмихна.

— Съкратено от Чубака! Нали знаеш, от Междузвездни войни.

— Името е страхотно! — намеси се одобрително Тони, а Грейс кимна в съгласие.

— Добре звучи. Чюий!

— Ще започна да ги извеждам и да го дресирам. Не исках да ти казвам, мамо, но Чюий направи няколко бели на килима в стаята ми.

— Ами? — Грейс удостои Тони с един мрачен поглед. Не беше мислила по въпроса с непредвидените случки и напикаванията, но той със сигурност знаеше, че кучето му не е свикнало да живее в къща.

Тони се усмихна, сви рамене и изглеждаше малко глуповато.

— Ще дойда с теб, Джесика. Той наистина лесно може да свикне да не го прави вкъщи. Така беше и с майка му. Но за известно време ще трябва да го попляскваш, ако се опитва да го прави пак там. Той е само на десет седмици.

Грейс усети, че последната забележка се отнасяше към нея.

— Докато свикне да не го прави вътре.

— Ще свикне! — Дъщеря й и Тони отговориха заедно. После се спогледаха, усмихнаха се и заедно излязоха през задната врата на двора, последвани от кучетата.

След като вратата се затвори след тях, Грейс вдигна очи към небето и мислено се запита в какво, за бога, се беше оставила да я забъркат? Но когато приключи с почистването на масата и плотовете, усмивка беше озарила лицето й. Тя продължаваше да се усмихва и когато се отправи надолу към мазата, за да зареди пералнята.

Тогава мисълта за тайнствено оградените хороскопи отново се върна в съзнанието й и тя незабавно се опита да я отхвърли за пореден път.

39.

На следващата сутрин Грейс тъкмо излизаше от кухнята, когато го забеляза: ключ, забоден в изплюта розова дъвка, точно по средата на стъклото на кухненската врата.

— Почакай — каза тя на Пеник, който вървеше пред нея. Джесика и Глория Байер тъкмо бяха тръгнали за училище.

За миг Грейс просто остана безмълвно загледана в ключа. Беше почти напълно сигурна, че това е ключ от собствената й къща, един от онези, които вече не ставаха на новите ключалки. След това тя се обърна и подаде глава в кухнята.

— Тони — повика го тя тихо. Той седеше на масата и пиеше кафе. Беше открила, че в ролята си на охраняващ служител той не спеше нощем: беше дежурен и следователно будуваше цяла нощ, за да ги пази. Затова сега на закуска сутринта погледът му беше мътен.

Той я погледна. Явно само един поглед му беше достатъчен, за да разбере, че нещо не е наред, защото веднага се изправи. Беше облечен със сива блуза и дънки, с бели спортни чорапи, но без обувки. Имаше нужда да се избръсне, а черната му коса беше разрошена.

Дори така, с мътен поглед, небръснат и разчорлен изглеждаше секси.

— Какво? — попита той и пристъпи към нея. Пеник стоеше зад гърба й, свъсил вежди и с озадачено изражение на лицето.

Грейс отстъпи назад в коридора и изчака Тони да дойде при нея.

— Погледни — каза тя и посочи.

Той забеляза това, което му сочеше, и лицето му се изопна.

— Поне не е могъл да влезе — рече Грейс. Скръсти ръце на гърдите си и внезапно й стана много студено, независимо че навън утрото беше слънчево и ясно и че беше облечена с кремавобял вълнен костюм. Цялото й безпокойство, което беше успявала да потиска и преодолява, откакто се беше прибрала у дома предишната вечер, отново се появи и я завладя.

— Тръгвай за работа. Аз ще се погрижа за това — изрече рязко Тони. След това я погледна и й се усмихна. Усмивката му беше толкова интимна, че все едно я целуна. Ако Пеник не стоеше зад нея, той вероятно щеше наистина да я целуне, така смяташе. Но той не го направи и тя почувства, че й липсва. — Ще го хванем, не се притеснявай. А докато това стане, ти и Джесика сте в безопасност.

— Знам. — Тя му се усмихна в отговор доста тъжно. Но когато последва Пеник навън към колата, почувства как страхът я обзема, студен и задушаващ, загнездил се над нея като облак.

Споменът за оградените с червено хороскопи тегнеше като оловна топка в гърдите й.

Двадесет и първи януари. Тя просто не можеше да изхвърли от главата си тази дата и всичките последствия, които беше донесла.

Трябваше ли да каже на Тони за това, или не?

Въпросът я тормозеше толкова много, че тя с усилие се концентрираше върху работата си в съда. Беше вторник и я очакваха обичайните случаи: разводи, спорове за родителски права, случаи на домашно насилие, сексуално насилие и злоупотреба с деца, престъпления, извършени от непълнолетни. В единадесет часа вече се чувстваше толкова изморена, сякаш беше работила цял ден — а пред нея се беше изправил Колин Уилкърсън в защита на една майка, която се опитваше да оспори съвместната родителска опека и дори всякакъв вид посещения от страна на бащата. Във въпросния случай той не беше биологичният баща на детето, въпреки че се беше оженил за майката, когато детето е било само на шест месеца и го беше гледал досега като свое собствено. Сега, след девет години брак и грижи за детето, майката искаше развод и освен това искаше да забрани на своя — скоро — бивш съпруг всякакви бъдещи контакти с детето.

— От правна гледна точка всичко е ясно — погледна я Колин, като цитира предишни подобни случаи. — Господин Харви няма право да вижда Лиза, камо ли да изисква равни родителски права над нея. Истината е, че той не е нито неин биологичен баща, нито е неин осиновител, следователно няма никакви основания за подобни претенции.

След като вече беше изслушала версията на господин Харви по случая, както и доклада на назначения от съда психолог, който беше прегледал детето, Грейс погледна Колин, който изглеждаше съвсем уверен в правотата и добродетелите на своята клиентка.

— Името на детето е Лиза Харви, нали?

— Да, това име използва, но госпожа Харви скоро ще сключва отново брак и тогава името на детето ще бъде променено според фамилията на новия му доведен баща.

Грейс погледна госпожа Харви. Здрава, едра блондинка на около тридесет, тя беше от онзи тип привлекателни гърдести и дългокоси жени.

— Значи това, което госпожа Харви предлага, е детето й да бъде отгледано от цяла поредица бащи.

Колин усети, че го хванаха натясно. Очите на госпожа Харви се разтвориха широко.

— Детето е било отгледано като Лиза Харви от бебе, нали така, госпожо Харви? — попита Грейс.

— Да — отвърна тихо госпожа Харви.

— То счита господин Харви за свой истински родител, нали така? — продължи Грейс.

— Ами да, но… — започна госпожа Харви.

— Факт е обаче, че не е — бързо се намеси и я прекъсна Колин.

Грейс вече беше чула достатъчно.

— В този случай смятам, че отглеждането на едно дете от бебешка възраст до деветата му година дава определени права на господин Харви. Нареждам да му бъдат присъдени равни родителски права върху детето на име Лиза Харви. Двете ответни страни ще се споразумеят за подробностите и ще ги представят за разглеждане от съда за одобрение. — Тя удари чукчето върху бюрото. — Делото е приключено.

— Ка-какво? — Госпожа Харви зяпна с отворена уста от удивление. Устните и очите й образуваха почти идеална форма на буквата О. — Колин, ти ми каза, че той няма никакви шансове!

Господин Харви, пълен тъмнокос мъж в твърде тесен тъмен костюм, се отпусна на стола си и невярващото му изражение бързо беше изместено от широка усмивка. Адвокатът му го потупа по рамото.

— Всичко е наред, Маргарет — каза внимателно на клиентката си Колин и погледна яростно Грейс. — Ваша Чест, мога ли да се приближа?

Не, много искаше да каже Грейс. Тя наистина не беше в настроение да изтърпи Колин Уилкърсън. Но, както обикновено, той не изчака да му даде разрешение.

Явно смяташе, че някогашната им връзка му даваше правото да се държи в известна степен по-свободно в случаите, когато тя беше насреща.

— Добре, това вече минава всякакви граници — застана пред нея той и го измърмори полугласно с вбесен глас. — Отмъстителността ти се е развихрила. По закон мъжът няма никакви права и ти много добре знаеш това. Заставаш на негова страна само защото искаш да си отмъстиш на мен, нали?

Грейс го погледна и преброи до десет наум. Зад гърба му съдебната зала се изпразваше и нови хора влизаха за следващото дело. Само още едно дело и щеше да обяви обедна почивка.

Слава богу…

— Колин, повярвай ми, надценяваш важността на мястото, което заемаш в живота ми — хладно му отвърна Грейс.

— За всички е съвсем явно какво правиш. Наказваш ме всеки път, когато застана пред теб в съда, за нещо, което дори не знам, че съм извършил. Но нека те уведомя, че решението ти точно по този случай никак не е издържано. Нямаш никакво законово основание!

— Винаги можеш да го оспориш.

Лицето му почервеня, а пръстите на ръцете му се свиваха и разпускаха от двете му страни.

— Предупреждавам те, Грейс: няма да се примиря с това. Ти накърняваш репутацията ми, като отхвърляш всеки случай, който внасям за разглеждане в съда. Заявявам ти, че ще направя всичко възможно да те отстраня от съдийската скамейка. Готов съм на всичко, ако се наложи. Чуваш ли? На всичко!

Преди Грейс да успее да отвори уста и да го обвини в обида на съда, една ръка се стовари на рамото му. Вече гладко избръснат, облечен с коженото си спортно яке и спортна блуза отдолу и по дънки, Тони се беше изправил зад него с присвити очи и стиснати челюсти. Пеник, стегнат в спортно сако и вратовръзка, както го изискваше редът в залата, стана от мястото си някъде отстрани в залата при този знак за опасност и се приближи към съдийската скамейка. Същото направи и Уолтър Доуд.

— Това много ми прилича на заплаха, господин адвокат — отбеляза Тони.

— Кой, по дяволите, сте вие? — Колин се обърна и се вторачи в мъжа отсреща, а лицето му беше станало вече толкова червено, че Грейс очакваше да види как ушите му започват да изпускат пара. Дори само видът и размерът на противника му са достатъчни да го откажат от намерението му да налети с юмруци срещу него, предположи Грейс. Въпреки че Колин беше висок, още на пръв поглед личеше, че той изобщо не влиза в категорията на Тони, който беше така здрав, добре сложен и мускулест.

— Полицай. — Отвърна кратко и отривисто Тони. — И вие заплашвате служител на съда.

— Какъв е проблемът? — попита Пеник, като застана до Тони. Уолтър се премести леко встрани, за да е по-близо до Грейс.

— И преди съм ви виждал — обърна се към Тони Колин, а очите му се присвиха. След това погледна Грейс, а устата му се изви в ехидна усмивка. — Да не би да е новото ти гадже?

Тони замръзна на мястото си. Пеник ясно усети, че напрежението нараства и пренесе тежестта на тялото си напред, сякаш готов да се намеси, и започна да мести погледа си от единия вероятен нападател към другия опонент. Уолтър сложи ръка на кобура си. Грейс погледна четиримата мъже пред себе си и въздъхна.

— Колин, направи ми една услуга: махай се. Ако искаш да се опиташ да ме отстраниш от съдийската скамейка по законов ред, добре. Но ако ме заплашиш още веднъж или изобщо кажеш още нещо, веднага ще те обвиня в неподчинение и обида на съда и ще те приберат на топло. Не ме принуждавай да го направя.

Колин я гледаше втренчено, като ръцете му се свиваха и отпускаха в юмруци от двете му страни, а лицето му вече беше станало алено червено. Той премести разярен поглед върху Тони, след това върху Пеник, който беше застанал точно зад Тони, и накрая върху Уолтър, чиято ръка още стоеше върху пистолета на хълбока му. След това устните му се свиха и без да каже нищо повече, той се обърна на пети и си тръгна.

Тони се загледа замислено след него, после погледна Грейс.

— Кой е този?

— Казва се Колин Уилкърсън. Адвокат е — отговори му Грейс.

Тони се приближи към мястото, където беше седнала, за да може да разговарят без другите, с изключение на Пеник и вероятно Уолтър, който стоеше наблизо, да ги чуват.

— Виждал съм го и друг път тук. Всъщност тогава не се ли скарахте пак нещо с него?

— Вероятно. Колин приема загубите си като мое лично отношение срещу него. Някога ние… излизахме заедно.

— Разбирам. — Погледите им се срещнаха и тя прочете нещо — леко неодобрение вероятно? — дълбоко някъде там, в очите му, нещо, което не беше виждала досега. Грейс разбра, че мисълта, че някога беше излизала с Колин Уилкърсън, никак не му се хареса.

Дали не беше, вероятно, просто малко ревнив? Грейс се изненада от това колко приятно й стана при мисълта, че Тони Марино може да я ревнува от един мъж, с когото само беше излизала няколко пъти, и то преди доста време.

— Ти какво правиш тук, все пак? — попита го Грейс.

— Мислех, че мога да те поканя на обяд. — Погледите им отново се срещнаха и гневът в дъното на очите му се стопи.

Разговаряха достатъчно тихо, за да не бъдат чути нито от Пеник, нито от Уолтър. Но можеха да бъдат наблюдавани и точно това с нескрито любопитство правеха Пеник, Уолтър и още няколкото души, които седяха в залата. Въпреки че добре съзнаваше, че ги наблюдават, Грейс не можа да се въздържи и му се усмихна. В отговор изражението на лицето му се смекчи и той също се усмихна.

— Имам още едно дело за разглеждане, преди да мога да обявя обедната почивка.

— Ще почакам.

Грейс изслуша с известна доза нетърпение последното за тази сутрин дело, което, слава богу, беше съвсем тривиално бракоразводно дело, което просто трябваше да бъде приключено, и след това обяви почивка за обяд. Тони и Пеник бяха седнали един до друг в дъното на залата вдясно и когато тя слезе от съдийското си място, те едновременно се приближиха към нея.

— Аз ще поема задълженията на кучето пазач до следобед — обърна се към Пеник Тони, когато Грейс се присъедини към тях. — Свободен си да хапнеш един сандвич или нещо друго. — Той погледна часовника си. — Ще се срещнем отново тук в един часа.

Пеник започна да се колебае.

— Аз съм на дежурство…

— Официално те освобождавам за обяд. — Тони заемаше по-високо служебно положение от Пеник, но от това другият полицай не стана по-щастлив в създалата се ситуация.

— Не се притеснявай, с детектив Марино ще съм в пълна безопасност — каза с усмивка към по-младия служител Грейс.

— Така ли мислиш? — прошепна в ухото й Тони, когато Пеник, все още колебаещ се, прие и се оттегли.

— Точно толкова, колкото искам да бъда. — Настоя тя и му се усмихна широко. Той се разсмя. Грейс се отби за кратко в кабинета си, за да свали робата си, и след това двамата забързано минаха през секретарския офис и се отправиха надолу по задното стълбище към паркинга.

Колкото и да й се искаше, те избягваха да се докосват и да се държат за ръце. Докато тя работеше в този съд, трябваше да проявява нужното за поста, който заемаше, достойнство и Тони показваше същото разбиране за това.

Веднъж вече в колата обаче, той я целуна, бързо и страстно, след това завъртя ключа и запали двигателя. Като не забравяше, че беше посред бял ден и че се намираха на паркинга на съда с толкова много хора наоколо, Грейс с усилие на волята се въздържа да не го прегърне през врата и да му отвърне със също толкова голямо внимание.

Тя така го искаше, че определено изражението на лицето й му го подсказа и той й отвърна с пламнал поглед.

— Колко си гладна? — попита той, като потегли от паркинга и се включи в натовареното движение в централната част на града по обяд.

— Не особено много.

Той й се усмихна в отговор.

— Можем да отидем у нас.

Грейс знаеше, че къщата му се намира на не повече от пет минути път. Беше обявила обедната почивка в единадесет и петнадесет часа. Сега беше единадесет и двадесет и пет. Което означаваше, че имаха на разположение около час и половина, преди да се върне обратно в съда.

— Добре. — Дори само като произнесе тази толкова незначително къса дума, цялото й тяло се събуди. Предишната нощ, когато я беше целувал на дивана по време на новините, й се беше наложило да му разкрие едно от правилата си, и по-точно, да не прави секс в дома си, особено когато и Джесика е там. Той се беше съгласил, че в това има здрав разум и че е много важно за състоянието на Джесика, а след това отново я беше целунал и я беше изпратил да си ляга преди, както каза, да беше забравил за обещанието, което й даде по този въпрос.

Тя дори не остана изненадана от това, че прояви разбиране. Освен че беше толкова съблазнително сексапилен, тя беше разбрала, че Тони Марино е и възпитан и почтен човек, който заслужава уважение.

Когато стигнаха до дома му, госпожа Крътчър от съседната къща беше излязла на верандата и поливаше цветята си с една стара тенекиена лейка.

— Здрасти, Тони! — извика тя и му махна с ръка, когато слязоха от черната му хонда, която остана паркирана на тротоара.

— Здрасти, госпожа Крътчър — махна и той в отговор. Грейс почувства как лицето й порозовя, когато старата жена с лейка в ръката започна да я разглежда с нескрит интерес, докато те двамата с Тони, без да се докосват един друг, се отправиха към къщата. Беше толкова глупаво, защото старата жена добре знаеше защо са дошли.

— Пак си бил цяла нощ дежурен, Тони — отбеляза госпожа Крътчър.

— Работя, постоянно работя — отвърна й той с усмивка.

— Добра работа, стига да можеш да се добереш до нея — натърти тя и се разсмя, като в същото време изгледа Грейс продължително.

Грейс се усмихна вяло в отговор. Тя все още ги наблюдаваше, когато Тони отключи вратата и дръпна Грейс навътре в къщата.

— Бива я повече от всяко куче пазач, което някога съм виждала — промърмори Грейс с огромно облекчение, когато вратата се затвори зад нея и я скри от любопитния поглед на жената от съседната къща.

— Нима? Тя ми е личната охранителна система. — Той се усмихна широко, заключи вратата и я привлече в обятията си. — Няма да се изненадам, ако е поставила микрофони из цялата ми къща.

При тази мисъл той се наведе и я целуна.

40.

Устата му беше гореща, напориста и леко миришеше на кафе. Чантата й глухо тупна на пода. Обвивайки ръце около врата му, Грейс отвърна на целувката му с лакомо нетърпение и залепи тялото си към неговото.

Без да забравя за изтичащото време, тя плъзна ръце надолу по гладката кожена предница на якето му, намери ципа, дръпна го надолу и го разтвори. Движейки ръце по меката материя на блузата му отдолу, тя започна да разкопчава копчетата дори преди още той да се е освободил от якето си.

— Господи, искам те… — Тони прошепна думите в ухото й, когато устните му се плъзнаха по шията й и ръцете му я освободиха от единственото копче, което придържаше затворен блейзъра й, а после и от самия блейзър, който падна на пода при неговото яке и чантата й в краката им.

— Ммммм. — Грейс простена, докато зъбите й бяха заети с меката част на ухото му.

Дланта му залепна за гърдата й и Грейс освободи жертвата си, за да си поеме задъхано въздух, а зърното й веднага се втвърди. Белият копринено-дантелен сутиен, който носеше, не представляваше никаква преграда за огъня, който струеше от неговото докосване. Ръцете му се плъзгаха навсякъде по нежната материя, отпред и отзад по гърба й, търсещи и възбуждащи, галещи дори такива части от тялото й, които никога не бе смятала за ерогенни — раменете й, гръбнакът отгоре до долу и кръста й. Междувременно нейните ръце успяха да се справят и с последното копче на ризата му и се пъхнаха вътре, за да усетят топлата, покрита с косми плът отдолу.

Допирът до гърдите му беше изключително приятен — бяха толкова топли, стегнати и мъжествени.

— Как се сваля тази проклета блуза? — Галещите му ръце замряха за миг върху ребрата й и той вдигна глава от чувствителното място на врата й, което целуваше, за да я погледне. По лицето му се четяха объркване, учудване и неустоимо желание.

Разбрала целта на милувките му, скрита зад изследването на новите ерогенни зони по тялото й, Грейс просто не можа да не се усмихне.

— На гърба горе, в основата на врата има едно копче.

Тя вдигна ръце и му показа как трябва да се справи с него. Преди да възобнови откривателското си пътешествие по гърдите му, той хвана дрехата й и я съблече през главата, пусна я на пода и тя остана да стои пред него само по финия бял сутиен, кремавата вълнена пола от костюма и консервативно изглеждащите обувки.

Той докосна гърдите й и я погали през тънката материя. Ръцете му бяха огромни, топли и твърди, а зърната й бяха щръкнали като строени мирно войници под ласките му. Ръцете й лежаха на гърдите му, пръстите й си играеха по кожата му като малко котенце, когато изведнъж почувства как желанието й я завладя толкова силно, че коленете й отмаляха.

Сутиенът й имаше стандартното закопчаване отзад между плешките на гърба. Той определено не изпита затруднение да се справи с това, защото го разкопча само за секунди. Сутиенът й се плъзна по раменете, след което беше издърпан и захвърлен настрани. Грейс погледна първо към себе си, застанала вече съвсем гола от кръста нагоре, а след това и към него.

Гърдите й бяха малки, но стегнати, с розово-кафяви ореоли и щръкнали твърди зърна. При вида на голото й тяло той стисна зъби и очите му се премрежиха така, че станаха почти черни.

Беше поставил ръцете, големи и бронзови на фона на нейната млечнобяла кожа, от двете страни върху ребрата й малко над кръста и колана на полата й. Тя можеше да усети по кожата си леката грапавост на загрубелите му длани.

Сърцето й заби лудо и тя почувства ритмичното и възбуждащо пулсиране в слабините си.

— Ти си най-сексапилното нещо, което съм виждал в живота си — избъбри той с дрезгав глас.

При това изречение тя звънко се разсмя.

— Тъкмо си мислех същото за теб.

Той вдигна очи и я погледна.

— А сега?

Преди Грейс да се опомни и да разбере какви са му намеренията, той се наведе, вдигна я и я взе на ръце толкова лесно, сякаш беше перце. Тя автоматично обви ръце около врата му и с широко отворени от удивление очи видя как я понесе през вратата, която водеше към дневната.

— Сега точно това харесвам в мъжете: мускулите — каза тя закачливо с тих, гърлен глас, изпълнен със страстно желание, от което голите й гърди се надигнаха към неговите, а долната част на тялото й пулсираше изгарящо в очакване. Но очите й се смееха и го гледаха весело, докато я пренесе през тясната рамка на вратата.

Той й се усмихна в отговор, а очите му я гледаха страстно.

— Ти си това, което харесвам у една жена — изрече задъхано той. Навеждайки глава, целуна зърната й, което я накара да въздъхне от удоволствие и да разтвори устни. — Цялата. Всеки милиметър от теб.

Той отново я целуна и продължи да я целува, докато я носеше през дневната и през кухнята чак докато стигнаха спалнята. Когато я остави на леглото си и се наведе над нея, Грейс мимолетно усети, че ръчно съшитата завивка на леглото беше точно толкова мека, колкото й се беше сторила и предния ден. След това ръката му се пъхна и я погали по обутите в чорапогащи бедра под полата, като носеше огън и страст с всеки нов допир, и тя изобщо престана да мисли за всичко останало, освен за него.

Изрита обувките си, докато той сваляше всичките й останали дрехи и смъкваше ризата си. След това той се отдръпна от нея, изправи се и съблече и останалата част от облеклото си с разтреперани ръце. Очите му горяха, докато се движеха по тялото й, застанало голо в средата на леглото му.

Тя също се почувства гола, усети еротичността на голотата си по непознат дотогава начин, въпреки че се беше опитала да застане по възможно най-скромния начин за гола жена, седнала с прибрани към гърдите колене, а ръцете й бяха обгърнали коленете.

По тялото му пробягнаха тръпките на страстното нетърпение за това, което предстоеше да се случи.

Тя го гледаше, докато смъкваше дънките и боксерките си надолу по краката и след това се изправи и застана гол пред нея. Почувства прилива на чистото и необуздано желание, от което сякаш се топеше на онова място между краката. Вече не беше онази жена на тридесет и шест, майка, съдийка и разведена дама, която беше пропуснала толкова неща в живота си. Повече, отколкото искаше да си спомня.

Отново се почувства като момиче, младо и красиво момиче, което току-що беше открило чудото на желанието. Не, поправи се тя, тя се чувстваше като жена.

Като влюбена жена.

Устните й се разтвориха при тази мисъл, очите й се спряха на лицето му. Но преди да може да реагира по какъвто и да било начин, той се отпусна на леглото при нея, матракът поддаде под тежестта му, когато я бутна назад върху меката завивка и покри тялото й със своето.

Грейс отвърна на целувката му като изви език около неговия, ръцете й обвиха врата му, разтвори устните и краката си инстинктивно, за да го приеме. Нямаше нужда от никакви прелюдии, никакво желание за предшестваща любовна игра, тя го искаше вътре в себе си веднага, сигурно и той това беше искал, защото още докато застана върху нея, го вкара дълбоко и силно и изстена в устата й. Грейс отвърна по същия начин и здраво обви крака около кръста му.

— Тони, Тони, Тони — викаше тя, докато той я завладяваше яростно и поривисто, точно както копнееше тя.

Тя се извиваше и гърчеше и се вкопчваше в него и накрая застина на място, цялата тръпнеща под него, когато той за последен път се заби в нея, остана там и намери собственото си облекчение.

Когато всичко свърши, когато Грейс отново се върна на земята и си спомни кои са, къде са, какво правеха, тя първо се усмихна сънливо и доволно по посока на черната глава, която се беше заровила в раменете й. След това хвърли един поглед към будилника до леглото.

Дванадесет и тридесет и пет. Грейс изръмжа недоволно.

— Тони. — Тя го разтърси за рамото. Той се беше отпуснал върху нея, горещ и изпотен, а тялото му все още беше свързано с нейното. Всичките тези мускули тежаха цял тон. Тя, по всичко личеше, беше затисната под него и не можеше да помръдне.

— Ммм? — откликна той, като обърна глава малко встрани, за да могат устните му да докоснат шията й.

Допирът на тези горещи устни по толкова чувствителното място накара тялото й да потръпне чак до върха на пръстите на краката.

— Тони, трябва да ставаме! Трябва да се върна в съда до двадесет минути.

Той изръмжа и повдигна глава, като я погледна с не съвсем весело изражение на лицето. Останалата част от тялото му не се и помръдна.

— Ти — си — красива — и — секси — и — … — започна той, като наблягаше на всяка дума и я запечатваше с лека целувка на устните й.

— Закъсняла — завърши троснато вместо него изречението Грейс. Тя отново разтърси рамото му. Независимо дали беше влюбена, или не — щеше да помисли по този въпрос внимателно малко по-късно — тя, освен това беше и съдия и трябваше да се върне в заседателната зала до един часа.

Той направи комична гримаса и се претърколи встрани от нея, като легна по гръб, без изобщо да се притеснява от голотата си, скръсти ръце под главата си и започна да я наблюдава как тя се измъква от леглото му с малкото й останало достойнство.

— Който е казал, че жените са романтичният пол, очевидно никога не се е любил с тях — промърмори той, като че ли се оплакваше.

— Чук-чук, хайде чао и благодаря, умнико — отвърна през рамо Грейс, която беше обзета от добро настроение, усмихна му се и се скри в банята за един бърз душ, съпроводена от изблика на смеха му.

Той се появи след секунди, точно когато тя изплакваше пяната, с която бързо се беше насапунисала, и подаде глава зад завесата, като наблюдаваше движенията й с интерес.

— Мога да ти права компания — предложи той с престорено похотлив поглед. По подаващия се триъгълник от тялото му — ръката, рамото, гърдите и част от бедрото, тя разбра, че той все още е гол.

— Колко е часът? — попита тя вместо отговор и спря водата. Той любезно й подаде кърпа, а после си погледна часовника.

— Дванадесет и тридесет и девет.

Грейс отново издаде недоволен звук. Увивайки се с кърпата, тя излезе от ваната.

Тони стоеше пред нея съвсем гол, точно както тя беше предположила. Той я хвана за раменете, залепи на устните й една бърза целувка, усмихна се и влезе да се изкъпе като дръпна завесата.

— Побързай! — започна да го припира тя, когато пусна водата.

Когато влезе в стаята, тя забеляза, че съвсем добросъвестно беше събрал дрехите й от всичките възможни места, където ги бяха захвърлили. Всичко — сутиенът, бикините, чорапите, костюмът — беше подредено на малка купчинка върху леглото. Обувките й бяха поставени една до друга на пода до леглото.

Набързо вмъквайки се в дрехите си и като следеше с едно око часовника, Грейс си помисли, че едва ли имаше на света нормална жена, която не би се влюбила в такъв мъж. Почувства как по цялото й тяло премина гореща вълна от удоволствие.

Тъкмо обуваше обувките си, когато той излезе от банята с блеснало от водата мокро тяло и една малка бяла кърпа, увита срамежливо около кръста му. Широкоплещест, със стройни крака и атлетично, сексапилно окосмено тяло, той изглеждаше толкова върховно, че тя с удоволствие би му се отдала още веднъж — ако не й се налагаше да се връща в съда в един часа.

— Побързай — отново го смъмри тя. Часът беше вече дванадесет и четиридесет и три.

— Това и направих. Затова му викат бързия начин — отбеляза той с лукава усмивка, когато тя се шмугна покрай него към хола, където си беше оставила чантата.

— Обличай се — почти изсъска тя, като се направи, че не чува последната му забележка и вялия опит да бъде забавен. За щастие мъжете обикновено бързо се обличат, помисли си тя, а тя оставаше само да си среше косата си, да си сложи червило и пудра и да се почувства като нова-новеничка.

Чантата й беше точно зад вратата, там, където я беше пуснала, когато Тони я беше целунал в началото. Тя я грабна и забързано се отправи към огледалото над камината.

Почти привършваше — постави един тънък слой прозрачно червило с цвят на бахар, когато погледът й падна на снимката в рамка върху полицата над камината. Рамката беше от тъмно дърво, а самата снимка беше малка и поставена в горния ляв ъгъл, което обясняваше защо не беше привлякла вниманието й по-рано.

Защото, когато я взе в ръка, тя разбра, че е трябвало да привлече вниманието й. Беше хитроумна лятна снимка на около десет-единадесет годишно момиче, красиво, но малко слабичко, облечено в лека бяла лятна рокля с плисета отпред на гърдите и бяла панделка, привързана в косата. Имаше дълга права коса, черна като тази на Тони, и големи тъмни очи, засенчени от дълги ресници. Тя се усмихваше — устните й бяха разтегнати в широка усмивка. Ръцете й бяха вдигнати нагоре и широко разтворени, сякаш да покаже цветята, които я заобикаляха. Беше заобиколена от рози, а детето стоеше в средата на голяма кръгла градина, потънала цялата в цвят. Цветята бяха толкова пищно разцъфнали, че докато гледаше снимката, на Грейс й се стори, че усеща уханието им. Всички цветове бяха еднакво красиви и нежно бели.

Снимката беше цветна, но черната коса на детето, тъмните му очи, белотата на роклята й и кадифената свежест на розите създаваха впечатлението, че е черно-бяла. Ефектът беше завладяващ.

Детето, разбира се, трябваше да е Рейчъл. Не можеше да бъде никой друг.

Докато я гледаше, Грейс почувства как една буца заседна в гърлото й.

Тогава Тони влезе в стаята, напълно облечен с риза и дънки. Усмихваше се, а лицето му грееше топло и спокойно, очите му блестяха и изкушаваха.

Когато Грейс срещна погледа му в другия край на стаята и той видя снимката, която тя държеше в ръка, изражението на лицето му светкавично се промени.

Той се спря и за няколко секунди просто остана загледан в нея. По очите му Грейс можа да прецени, че тялото му сякаш пое психологическия еквивалент на един юмрук в стомаха.

— Била е много красива — промълви най-накрая Грейс с много нежен глас.

Той се раздвижи и се приближи, за да застане до нея. Когато го направи, се наведе погледна снимката в ръката й и нежно повдигна един пръст, за да погали образа под стъклото на рамката.

— Много красива, нали? — Очите му и бръчките около устата се изпълниха с тъга, но гласът му остана непроменен.

— Изглежда толкова щастлива. Чия е тази градина? — Той имаше нужда да говори за мъката си според Грейс, ако искаше някога да може да я преодолее.

— Нейната. Рейчъл обичаше рози. Направихме снимката през лятото, преди да почине. Тя и аз отидохме в една градина близо до мястото, където живеехме, и аз купих всички розови храсти, които имаха в наличност. Когато се прибрахме, изкопах една градина за нея в задния двор на къщата ни в Кливлънд и ги посадих. Цялото това последно лято ги поливах и ги торих, и ги пръсках тези проклети растения и изобщо направих всичко, само и само да не умрат. Даже им се молих да не умират. Те още цъфтяха, когато тя умря. Когато напуснах Кливлънд, изкопах ги всичките и ги донесох тук с мен. Защото тя ги беше обичала, просто не можех да понеса мисълта да ги оставя там сами.

Грейс се замисли за кръга от неподдържани, сякаш мъртви розови храсти в задния двор на къщата, където в момента се намираха.

— Те тук ли са сега? — попита го. Той кимна с глава.

— Понякога се сещам да ги поливам, но оттогава никога повече не са цъфтели, откакто ги преместих. Трябва да ги изкопая и да ги изхвърля, но просто не мога да направя това с… розите на Рейчъл.

В гласа му се усети едно-единствено кратко прекъсване при споменаването на името на дъщеря му и това беше всичко.

— О, Тони… — Парадоксално, но сега, когато го погледна, в очите на Грейс имаше сълзи. Тя се повдигна на пръсти, целуна го по бузата и по устните с лека и успокояваща целувка. Той обви ръце около нея и за миг я прегърна силно и безмълвно.

След това тя почувства как прегръдката се отхлаби и разбра, че си беше погледнал часовника.

— Дванадесет и петдесет и четири часа е — каза той, като я пусна и взе снимката от ръката й, за да я постави отново над камината. — Ако тръгнем веднага, ще закъснееш само с пет минути.

— О, боже… — Той изглеждаше добре или поне толкова добре, колкото беше възможно при тези обстоятелства. Но тя просто мразеше да хукне презглава за работата си, ако той всъщност имаше нужда да поговорят или нещо такова.

— Добре съм — рече твърдо той, явно предусетил мислите й от изражението на лицето й, когато го беше погледнала. — Хайде да тръгваме. Цяла съдебна зала, пълна с хора, те чака.

Той обви ръка около кръста й и не я махна оттам, докато стигнаха до колата и тя му отвърна със същия жест напук на всичко, което шумната госпожа Крътчър щеше да си помисли.

41.

— Какво правиш тук по средата на деня? — Беше малко след три часа. Доминик, който явно току-що беше пристигнал в управлението, се спря на бюрото на Тони, преди да седне на своето. Движението и присъствието в стаята им по това време беше съвсем слабо, всъщност, освен тях имаше още само един детектив, Джо Гонзалес, седнал зад бюрото си. — Нали си нощна смяна. Сега трябва да си вкъщи и да спиш.

— Имам да работя върху нещо. — Изцяло погълнат от работата си, Тони се беше отпуснал на стола си, подпрял брадичка на един юмрук, и едва удостои брат си с поглед. Всъщност той сравняваше някакви отпечатъци на екрана на компютъра. Вляво на екрана имаше отпечатък от един палец, взет от къщата на Грейс. Вдясно преминаваха цяла поредица отпечатъци, заложени в компютъра за сравнение. Вече беше прегледал досиетата на арестуваните във връзка с пласирането на наркотици в училището Хеброн, но без никакъв окуражителен резултат. Сега компютърът сравняваше отпечатъци от досиетата на лица, които са се явявали в съда пред Грейс през последните две години. Разбира се, не от всички, които се бяха явявали в съда, имаше взети отпечатъци в досиетата, а и известен брой други хора можеха да имат някаква причина да плашат нея и Джесика и те също вероятно нямаха взети отпечатъци в полицейските архиви, но въпреки това тази проверка беше наложителна.

Работата на детектива, както Тони вече беше открил, се състоеше основно в елиминиране, съчетано с известна доза здрав разум и късмет. Стандартната процедура беше да прегледа и провери всичко, което има в наличност, а след това да се заеме с останалото. През годините това се беше оказало изненадващо успешна стратегия.

— Как се държи приятелката ти? — попита Дом.

Като добре съзнаваше какво го пита брат му, който така добре го познаваше, че можеше да чете в очите му, Тони дори не вдигна поглед от работата, в която беше потънал.

— Добре. — Искаше му се този кратък отговор да бъде достатъчен и да заблуди брат му, но всъщност изобщо не очакваше това да стане в действителност.

Дом се разсмя и каза:

— Мама я харесва.

— Вече ми каза.

— Така ли?

— Обясни ми надълго и нашироко.

Чак тогава Тони вдигна очи, за да погледне брат си.

— Какви ги вършите вие двамата, цял ден ме обсъждате по телефона ли?

— Не. Не повече от петнадесет минути на ден, най-много. — Доминик се усмихваше широко.

Въпреки неприятния факт, че беше станал обект на интерес и приказки от страна на семейството му, той не можа да се въздържи да не се усмихне, като си представи картинката: майка му и Доминик, притиснали телефонните слушалки до ушите си, си разменят остроумни забележки по негов адрес.

Доминик все повече заприличваше на стара бабичка. Тони му каза какво мисли по въпроса и в отговор получи един юмрук по рамото.

— Добър ден, господа. — Гари Сандифър влезе в стаята с размотаващ се около краката му бежов шлифер, който вече беше станал като негова запазена марка.

— Капитане. — Тони и Доминик отговориха едновременно. — Господи боже, нима днес всички са решили да се появят толкова рано? — прошепна тихо на брат си Тони, за да бъде чут.

— Не ни достигат хора, сега, след като ти и Пеник, и Байер сте в ролята на бавачки заради някакъв шегаджия. Много неща се натрупаха.

— Така ли? — Тони погледна към брат си с интерес.

Преди Дом да успее да му отговори, Сандифър се спря на бюрото му и го попита:

— Как вървят нещата по случая на съдия Харт?

— Вървят и само толкова мога да кажа по въпроса.

— Кажи какво имате по случая.

Компютърът продължаваше безкрайно да мига, а Тони вдигна пръстите на едната си ръка и изброи случките досега.

— Първо, имаме едно откраднато и намерено плюшено мече, без отпечатъци, без нищо друго. Второ, имаме масло по огледалото, чисто минерално масло, никакви възстановими отпечатъци по огледалото, но един неидентифициран, взет от дръжката на вратата на спалнята. Сега се опитвам да го пасна с нещо познато. Трето, имаме една торта, приготвена в сладкарница Холиман в Търговския център Уестуинд, телефонна поръчка от името на някакъв си Стенли, според тетрадките с поръчки в сладкарницата, а телефонният номер, които са записали, се оказа несъществуващ. Беше много характерна торта, която един от персонала там си спомни, че е украсил. Неотровна, стандартните продукти, никакво престъпление не е извършено при поръчването или при покупката, никаква причина, поради която продавачът да си спомни нещо особено за този, който я е взел от магазина. Платена в брой. Четвърто, имаме един умрял хамстер в лед в моргата, удавен в найлонова торба. С вода от града. Никакви отпечатъци по торбата. Няколко влакна по животното, които досега не сме успели да съпоставим с нищо познато и да идентифицираме.

— Накратко, нямате нищо. — Сандифър звучеше много нещастно.

— Но — продължи Тони — тази сутрин имаме нещо по-интересно. Пето, натрапникът е оставил вече непотребен ключ за къщата, залепен на кухненската врата с дъвка.

Сандифър го погледна със сериозно изражение на лицето.

Тони кимна.

— Да. Който и да е нашият човек, направил е грешка. Сега имаме ДНК. От слюнката в дъвката.

Сандифър се намръщи.

— Това няма много да ти помогне да го хванеш.

— Не, но означава, че когато го хванем, ще можем да докажем, че е бил той.

— Сигурен ли се, че ще го хванете?

— Абсолютно.

— Приключвай с това колкото може по-бързо тогава. Не можем да осигурим на съдия Харт и на дъщеря й охрана за неопределено дълго време. От сигурен източник знам, че началниците вече започват да мърморят за разходите. А и освен това имаме нужда от теб в отдела.

— Захванали сме се с Лин Вос — каза Дом.

— Господи, и аз искам да участвам — направи гримаса Тони. Колкото и да искаше да залови Вос, още повече държеше да знае, че Грейс е в безопасност. Единственият проблем беше, че самият той не беше съвсем сигурен дали тя или Джесика изобщо ги грози някаква физическа опасност. Много беше вероятно да е така, но още по-вероятно беше натрапникът накрая да се окаже само един откачалник. Той беше преувеличил степента на опасността, която ги грозеше, за да получат охраната, на която Грейс толкова много държеше.

Тони наистина искаше да направи всичко възможно и да види как ще прочетат правата на техния тормозител, когато го хванат. Особено ако заради това пропуснеше операцията по залавянето и опандизването на Вос.

— Продължавай — каза Сандифър и се оттегли в кабинета си.

— Хей, твоята задачка в ролята на бавачка поне си има хубавите страни — отбеляза Дом многозначително и ръгна с лакът Тони по рамото.

— Ти нямаш ли си някаква работа за вършене? — стрелна с поглед брат си Тони.

— Да — ухили се Дом и се упъти към бюрото си. Тони отново се съсредоточи в преминаващите на екрана отпечатъци.

Мина повече от час, а той все още нямаше нищо налице. Нито един отпечатък не съвпадаше. Никакъв доклад от лабораторията, където изследваха слюнката от дъвката, въпреки че бяха обещали да побързат. Той дори провери онзи адвокат, Колин Уилкърсън, който създаваше проблеми на Грейс, и отново не откри нищо.

Не че беше очаквал нещо друго. Вътрешният му инстинкт подсказваше, че натрапникът трябва да е някое хлапе. Но по щеше да му е приятно, ако се беше оказал Уилкърсън.

Изправи се, за да си тръгне.

— До скоро — обърна се той към брат си, който в момента набираше някакъв номер по телефона.

Дом погледна към него, без да смъква слушалката от ухото си, поставил пръст на копчетата на телефона.

— Хей, не искаш ли да вкараме няколко коша, преди да тръгнеш?

В единия край на паркинга имаше поставен баскетболен кош, точно зад сградата на управлението. Той и Дом много пъти бяха играли там досега.

Тони поклати глава.

— Не, не днес. Трябва да се погрижа за моите момичета.

Чак когато забеляза особеното изражение по лицето на Доминик, тогава разбра какво всъщност беше казал.

Обърна се и излезе, преди да е чул коментара на Доминик.

Ако брат му се беше опитал да се пошегува, направо щеше да го удуши.

За последен път беше употребил тези думи — моите момичета — преди около десет години.

Тогава беше имал предвид Глена и Рейчъл.

Моите момичета: така се обръщаше към тях, със спокойна и любяща привързаност. Този израз беше неразделна част от онези безвъзвратно изгубени, щастливи години преди болката да завладее живота му.

Той просто не можеше да повярва, че отново го беше използвал.

За Грейс. И за Джесика.

Моите момичета.

42.

Тони си беше наумил нещо. През следващите няколко дни Грейс усети разликата, въпреки че външно в поведението му нищо не се бе променило. Той беше там всеки ден, когато тя и Пеник се прибираха в къщата. Ако той и Джесика не играеха баскетбол пред гаража, то тогава значи бяха в задния двор с кучетата или в кухнята и приготвяха вечерята. Както се бе похвалил, Тони се оказа добър готвач и Джесика, за удивление на Грейс, прояви желание да се научи и беше достойна негова ученичка. Грейс самата не се смяташе за голяма готвачка и затова с приятна изненада откри непроявения досега талант на дъщеря си.

Тони взимаше от работа Грейс всеки ден около единадесет и половина и всеки ден, без дори да си правят труда да го обсъждат, те пристигаха в къщата му, за това, което той с лукава усмивка беше нарекъл обяд.

Сексът с него беше фантастичен, а вечерите, когато не правеха нищо повече от това да разговарят на всевъзможни важни и маловажни теми, той се проявяваше като очарователен, интересен и чувствителен събеседник.

Понякога обсъждаха някои аспекти на разследването, прехвърляха и търсеха нови тълкувания и възможни отговори, сякаш сглобяваха пъзел и се опитваха да подредят фактите в определен ред. Понякога разговаряха за политика. Той беше почитател на Бил Клинтън, когото наричаше президента след Буш, и се смееше, когато му се наложи да повтори неколкократно смешката, докато Грейс разбере смисъла й. Понякога обсъждаха някой от случаите, с които Тони се беше занимавал, а друг път някои от делата на Грейс.

Грейс му разказа за брака си. Причината за развода — изневерите на Крейг — вече не беше толкова болезнена, колкото нарастващата му незаинтересованост към Джесика, която направо вбесяваше Грейс. Тя също беше израснала като дете на баща, който беше създал свое ново семейство и съответно беше изгубил интерес към децата си от първия брак, така че много добре знаеше как се чувства човек в такава ситуация. В резултат на това се беше опитала да направи всичко възможно и да запълни празнината в живота на Джесика, останала след отсъствието на баща й. Но потърпевшата и в този случай се беше оказала, разбира се, Джесика.

Тони съвсем накратко й разказа за жена си Глена. За последен път я бил видял на погребението на Рейчъл и щял да бъде напълно доволен, ако никога повече не я видел. На фона на болестта на Рейчъл предателството на собствената й майка й беше причинило неимоверна и незаслужена болка. Тони никога нямаше да прости това на Глена.

Грейс не го винеше.

Разговаряха за книги, телевизионни програми и филми, известни личности, слабостите на техните роднини и близки, особено на тези, придобити по закон с брака. Независимо на каква тема разговаряха, нещата, които имаха да си кажат, сякаш никога не се изчерпваха.

Тогава Грейс усети, че страхът, който я беше обзел, след като намери Господин Мечо на пътя онази нощ, до голяма степен се беше разсеял и изчезнал. Нощем, с присъствието на Тони в къщата, тя се чувстваше напълно спокойна и в безопасност. Основният й източник на притеснения си оставаше Джесика. Тя просто не можеше да спре да се тревожи, когато дъщеря й не си беше вкъщи през деня. Но тя имаше пълно доверие на Глория Байер. Досега, слава богу, не беше направен никакъв опит някой да тормози Джесика в училище.

Тя се притесняваше също и за истината, скрита зад оградените хороскопи, въпреки че полагаше всички усилия да не мисли за това. Опитът й да се убеди, че са чисто съвпадение и случайност, не се оказа много успешен, но до голяма степен свърши работа. Стараеше се да не си задава въпроси от рода на Ами ако не е случайност?, но беше почти невъзможно да ги изхвърли напълно от съзнанието си.

Ако не ставаше въпрос за опасността, която грозеше Джесика, чиято безопасност беше най-важна от всичко друго на света, тя щеше да е напълно щастлива, ако разследването се проточеше безкрайно.

Защото когато всичко приключеше, Тони щеше да си тръгне от нейния дом. Само като си помисли за това, Грейс разбра, че не иска да се случва. Присъствието на Тони беше нещо, на което тя свикна да разчита. Той се вписа в живота й, в живота на Джесика, толкова незабелязано и хармонично, сякаш винаги е бил част от него.

Не искаше той да си тръгва.

Но той беше решил нещо, нещо го тревожеше.

Грейс четеше това в очите му, когато я погледнеха, усещаше го в тембъра на гласа му. Веднъж дори го попита дали всичко е наред. Разбира се, като всеки мъж той отрече, че има подобно нещо.

Но тя добре знаеше, че не е така. Не знаеше какво може да е то, нито пък как да измъкне истината от него.

В сряда получиха чудесни новини: Джесика беше включена в отбора на колежа. Съобщението беше сложено на информационното табло в училище в края на деня и Джесика се обади на майка си от училище, преди тя и Глория да се приберат вкъщи.

Грейс прекъсна делото, което се разглеждаше в момента, за да приеме разговора по телефона — Джесика никога не й се обаждаше на работа, освен ако не беше нещо от изключителна важност — и сподели радостта на дъщеря си, когато Джесика й съобщи хубавата новина.

Емили Милхолън също беше включена в отбора.

Най-накрая, малко преди да приключат разговора, Джесика й каза и нещо доста изненадващо.

— Искам да се обадя и на Тони — метна тя съвсем небрежно, сякаш да звънне на Тони и да му разкаже за това, беше най-естественото нещо на света, което можеше да направи. — Имаш ли телефонния му номер?

Без да издава мислите си — като всъщност съвсем не беше сигурна какви точно бяха те, защото молбата на Джесика съвсем ги беше объркала, Грейс й даде номера на пейджъра му.

Тази нощ тя, Тони и Джесика излязоха с останалите членове на отбора и семействата им на импровизирана празнична вечеря. Докато се хранеха, Грейс почувства, че мястото на Тони наистина беше там, с тях. Той изглеждаше толкова щастлив и ентусиазиран от успеха на Джесика, колкото нея самата и Джесика.

Грейс осъзна, че той постепенно се превръщаше в част от тяхното семейство. Но не беше съвсем сигурна как приема този факт.

Беше влюбена в него. С времето беше разбрала това със сигурност, поне за себе си.

Беше ли това онзи тип любов, който устоява на времето? Или беше нещо кратко и преходно, разпалвано от страхотния секс, което щеше да изтлее от само себе си след разгара на бурния огън?

Преди да разреши на Джесика да се привърже по-сериозно към него, тя трябваше да се увери, че Тони нямаше просто да си тръгне след края на разследването. Не искаше Джесика да се почувства излъгана и наранена.

Не искаше тя самата да бъде наранена.

В петък, когато дойде да я вземе за обяд, Тони се появи намръщен. Само един поглед й беше достатъчен, за да разбере, че нещо се е случило.

— Какво има? — попита тя веднага щом се озова в колата и останаха насаме. Той беше облечен в тъмносива риза и дънки, а гладкостта на брадичката му издаваше, че се беше бръснал най-много преди час. Изглеждаше изморен — едва ли му се събираха и три часа сън на ден — и в мрачно настроение.

Той я погледна и потегли, за да се включи в натовареното движение.

— Тази сутрин от лабораторията излязоха ДНК резултатите от пробите на слюнката в дъвката.

— Това е добре, нали? — Само един поглед към него я увери, че отговорът съвсем не беше положителен. — Нещо не е наред? Нищо ли не доказват?

— Този, който е дъвкал въпросната дъвка, има същата ДНК като твоята.

— Какво? — В първия момент Грейс не разбра смисъла на това, което чу. — Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че слюнката, която беше използвана при лабораторния анализ, може да принадлежи единствено на твой роднина.

— Какво? — Грейс почувства, че я обзема паника, която проникна във вените й и я смрази като лед.

— Не е Джесика. Сравнихме пробите с тези, които взехме от нея. Подобни са, но не са идентични. Искам да взема проби и от останалите ти роднини. Джаки, например, децата й, от баща ти и новото му семейство.

— От баща ми? Но ние не поддържаме каквито и да било отношения. Знаеш го. Казах ти. — Всъщност тя му беше разказала как баща й под влиянието на Дебора постепенно все повече се беше отдалечавал от тях през годините. Той живееше в Минесота с трите деца, които се бяха родили от брака му с втората му жена, и по всичко личеше беше забравил двете си по-големи дъщери. Цяло чудо беше, ако Грейс успееше да го види поне веднъж годишно. Той почти не познаваше Джесика. А Грейс едва няколко пъти беше виждала полубратята и сестрите си, които нямаха навършени и двадесет години.

— Този, който е дъвкал дъвката, е твой близък роднина. От това, което ми разказа, единствените ти близки роднини са Джесика, Джаки, децата й, баща ти и неговите деца. Изключваме Джесика. Нейната слюнка е сходна, но не е идентична. Това прави останалите евентуални заподозрени и ще са ми необходими проби от всеки един от тях, за да определим кой всъщност е виновникът.

Грейс вече така се беше вледенила от ужас, че се учуди как зъбите й още не са започнали да тракат.

— Тони, Пол и Къртни са много малки. Те не биха могли да влязат в къщата ми и да оставят тортата, например.

— Всъщност не считам, че Пол и Къртни са заподозрени.

— Кой тогава? Джаки? Баща ми?

Стигнаха до дома му преди още да е успял да й отговори. Тони паркира на тротоара и когато мина от другата страна, Грейс излезе от колата на ярката слънчева светлина на този прекрасен есенен следобед. Беше топъл октомврийски ден, но тя замръзваше, въпреки черния вълнен костюм, който беше облякла. Навсякъде около нея природата искреше в най-невероятни ярки цветове. Падащите листа бавно се носеха във въздуха и се стелеха по улиците и моравите пред къщите. Двойка сиви катерички се гонеха на двора от другата страна на улицата, като издаваха шумни звуци всеки път щом листата се завъртаха от играта им като малки водовъртежи. Госпожа Крътчър беше излязла на двора си, сивата й коса беше прибрана на стегнат кок и беше облечена в дреха, която през петдесетте сигурно се е наричала пеньоар, който сега използваше докато прибираше падналите листи на малки купчини. Тони хвана Грейс за ръка и я поведе покрай шумната си съседка.

— Здрасти, Тони. Пак работиш, както виждам.

— Както винаги, госпожа Крътчър, както винаги.

Грейс почти не забелязваше какво става около нея.

Сякаш сънуваше. Нищо не изглеждаше достатъчно реално.

Освен онази отдавнашна дата — двадесет и първи януари.

О, Господи, не можеше да повярва! Гадеше й се дори само при мисълта, че е възможно. Но то — почти — се оказваше вярно.

Вече бяха влезли вътре в къщата, в дневната. Тони затвори вратата и се обърна към нея, за да я вземе на ръце, което с времето се беше превърнало в техен навик и което наричаха обяд. Но нещо в изражението на лицето й го спря. Той я погледна сериозно.

— Грейс… — В гласа му прозвучаха остри нотки.

— Господи, Тони, трябва да седна някъде. — Коленете й омекнаха и заплашваха всеки момент да я строполят на пода. Ниските токчета на обувките й изведнъж й се сториха като игли и се забиха в петите й; краката й запристъпваха нестабилно, сякаш за да запази равновесие. Той я хвана за лактите с изплашено изражение на лицето и почти я пренесе през оставащите няколко крачки до дивана. Отпускайки се на леглото, тя зарови лице в ръцете си.

— Какво ти е? Болна ли си? — Той коленичи пред нея, поставил едната си ръка на бедрото й. Въпреки че звучеше готов да прибегне до драстични мерки, тя не можа да направи нищо друго, освен да поклати отрицателно глава.

— Господи, да не си бременна?

Този ужасен въпрос беше достатъчен да я накара да вдигне глава и да го погледне.

— Не!

— Тогава какво? — Той изглеждаше и звучеше едновременно объркан и притеснен.

Грейс пое дълбоко въздух. Нямаше начин. Трябваше да му каже.

— Тони… — Тя се поколеба. Гърлото й се сви. Просто физически не можеше да продължи. Няколко секунди просто седеше на дивана, като се стараеше да не забрави да диша, вперила втренчен поглед в намръщеното му лице и сериозно гледащите я очи. Ако той сега изпитваше любов към нея, то след като приключеше с разказа си, вече нямаше да има и следа от това чувство, сигурна беше.

Тя опита отново. Този път гласът й не отказа.

— Аз имах — имам — още едно дете. Син.

Това беше, изрече го. Тайната, която беше пазила цял живот, която мислеше да отнесе със себе си в гроба. Просто се изплъзна от устата й, докато си поеме дъх, просто ей така.

Нещо толкова значително важно би трябвало да отнеме доста повече време, за да бъде казано.

Сега той вече знаеше.

Очите му се присвиха. Грейс повдигна глава и срещна погледа му, като го изгледа предизвикателно. Беше направила това, което беше направила. Безсилна беше да промени миналото. Ако се срамуваше и съжаляваше и се чувстваше зле от чувството на вина и мъка, тя по-скоро би умряла, отколкото да остави другите да разберат за срама й. Трябваше да сподели с някого истината, в името на Джесика. Чувствата си оставаха за нейна сметка.

— Имаш син? — попита внимателно Тони, а очите му се опитаха да намерят нейните.

— Да. — Голите твърдения явно бяха единственото нещо, на което беше способна в момента, помисли си тя. Но предположи, че трябва да е благодарна, че изобщо може да изрече нещо.

— Добре. — Той се изправи рязко и се надвеси над нея за миг. След това се наведе, взе я от дивана на ръце и я понесе към овехтелия стар люлеещ се стол. Тя увисна на раменете му, по-скоро като реакция на рефлексите й, отколкото от топли чувства. Не изпитваше никакво удоволствие от това, че я носи на ръце. Всъщност не чувстваше абсолютно нищо, освен течащия във вените й студ. Толкова й беше студено, ужасно студено.

— Говори ми — нареди той, като се отпусна на стола и я положи в скута си. — Аз ти разказах за Рейчъл. Разкажи ми сега и ти.

Грейс седеше в ръцете му, без да помръдва и отказваше да се предаде пред топлата и успокоителна прегръдка и да потърси опора в изкусителната близост на силното му рамо. Нейната история беше толкова по-различна от неговата… В неговия случай той беше едновременно героят и жертвата. В нейния тя беше най-презряното и най-низше същество на земята.

Той би могъл само да я презира, след като узнае истината. Но тя беше длъжна да му разкаже всичко, в името на Джесика.

— Когато бях много млада, родих едно момче и го дадох за осиновяване. — Сякаш всичко, което можеше да каже, бяха единствено и само твърдения и факти, без никакви обяснения. Ако можеше да се изкаже по-свързано, ако можеше да даде глас на загнездилата се вътре в нея мъка, тя сигурно щеше да се разпадне на безброй малки частици и като Хъмпти Дъмпти никой никога нямаше да може да я сглоби в едно цяло.

— Дъвката — сети се той, сякаш някакъв въпрос, който го беше тревожил, намери своя логичен отговор.

Грейс кимна рязко.

— Почти сигурно е той. Аз… аз… има още нещо, което не съм ти казала.

Той не каза нищо, просто повдигна въпросително вежди и я погледна. Беше се настанил съвсем удобно на стола, облегнал глава на извитата облегалка, а очите му просто я гледаха, докато тя седеше сковано в прегръдката му. Не можеше да го погледне открито, само от време на време хвърляше по един бегъл поглед. Беше скръстила ръце на гърдите си, сякаш да се стопли от студа, който заплашваше да вледени кръвта й. Стъпалата й не достигаха чак до пода. В центъра на стаята, през дръпнатите назад завеси, струеше златиста слънчева светлина и прашинките танцуваха в тази рамка. Ъгълът, в който те бяха седнали, беше изпълнен със сенки. Едва доловимият мирис на къщата я плашеше с аромата на сапун, чисти дрехи и мъж.

— В понеделник сутринта взех вестника от стълбището на верандата. В него има… цяла страница с хороскопи някъде при комиксите. — Тя си пое дълбоко въздух. — Хороскопите бяха оградени в червено. Дева — това съм аз, тридесети август. Риби — това е Джесика, осми март. И Козирог. Двадесет и първи януари. Синът ми се роди на двадесет и първи януари. — Тя отново пое дълбоко въздух. — Тогава предположих, но се молех да не се окаже истина. Но е съвсем явно, нали? Той ме е намерил. Господи, колко ли ме мрази за това!

Грейс затвори очи, пръстите й се заровиха в кожата на раменете й. Мъката й беше толкова голяма, че дори не можеше да заплаче. Беше суха, изпепеляваща тъга, толкова огромна, че й причиняваше физическа болка, сякаш сърцето й беше стиснато в нечий гигантски юмрук.

Ръцете му я прегърнаха по-силно и той я придърпа към себе си. Грейс отначало се възпротиви, но след това гръбнакът й омекна като сварени спагети и тя се отпусна на гърдите му, като положи уморено глава на рамото му, а дланите й залепнаха отпред на гърдите върху ризата му. Тя пое дълбоко и разтреперано въздух. Усилието да напълни дробовете си беше огромно.

— За това не знае никой друг… освен теб — промълви глухо тя. Той беше обърнал лице към нея, така че сега тя го гледаше под известен ъгъл. Очите й се спряха на изсечените, чисти линии на лицето му с чувството, че губи нещо. — През всичките тези години не казах на никого. Нито на баща си, нито на Джаки, нито на Джесика. На никого. Сякаш когато тогава го отделих от себе си, той престана да съществува. Единствено дето аз самата не мога никога да забравя, че това не е така.

Тони я погледна с помръкнал поглед и притисна устни до челото й в нежна целувка, както вероятно би целунал болното си дете. Когато вдигна глава, пръстите на Грейс стиснаха здраво и отчаяно гънките на дрехата му.

— Искаш ли да поговорим за това? — попита я.

Грейс поклати глава, защото не, тя никак не искаше. Но тогава започна да говори въпреки всичко, думите й се изливаха от устата й, без да може да ги спре и да се съпротиви.

43.

— Майка ми почина, когато бях на четиринадесет. Толкова много я обичах — бяхме много близки. Стори ми се, че целият свят се разпадна на дребни парчета. Бях страшно ядосана. Ядосана на себе си, че не можах да я спася, ядосана на баща ми, че беше останал да живее, а тя беше умряла, ядосана на Господ, дори ядосана на самата нея, че беше умряла и ме беше оставила сама. Животът ми изгуби опорната си точка. Аз просто… превъртях. Започнах да се влача с една откачена банда, започнах да пия и да ходя по купони, да оставам до късно навън, да правя всичко, което беше възможно да се прави на този свят. Джаки беше съвсем малка и не разбираше какво става, не мисля, че дори си спомня много неща от онези години. Баща ми… баща ми се ожени повторно едва година след смъртта на майка ми и не му оставаше време за мен. Вкъщи носех само неприятности. Мащехата ми ме мразеше. Да си призная, аз я мразех дори още повече. Баща ми взимаше страната на жена си за всичко. Вкъщи непрекъснато се водеха войни, но нищо от това, което те правеха, нямаше значение за мен: бях решила да правя каквото си искам и пращах по дяволите всички възможни последствия.

Погледна го за миг с нещо средно между болка и страх, пое дълбоко дъх и продължи:

— Тогава една нощ отидох на някакъв купон, напих се толкова много, че изгубих съзнание. Сутринта, когато дойдох на себе си, се намерих просната на задната седалка в нечия кола, без ни най-малка представа чия е тя и как съм се озовала там. Дрехите ми бяха раздърпани и разбрах… разбрах, че някой беше правил секс с мен, докато съм била в безсъзнание. Нищо не си спомнях, не знаех с кого нито дори с колко. Толкова се разстроих, че оттогава никога повече не съм се напивала — но най-лошото тепърва предстоеше. Мина известно време — бях млада и глупава тогава — но след около четири месеца разбрах, че съм бременна.

Грейс отново пое дълбоко въздух.

— Истината е, че ако се бях усетила по-рано, сигурно щях да направя аборт. Но беше станало твърде късно. Бях изплашена до смърт. Ужасена. Знаех, че баща ми със сигурност щеше да ме пребие до смърт — той силно вярваше в силата на физическата дисциплина, особено по отношение на мен — и след това щеше да ме изхвърли. Мащехата ми щеше да ликува. Всичките й предсказания за това как ще свърша се бяха сбъднали. Не можех да ги погледна. Когато бях вече почти в седмия месец и повече не можех да го крия, избягах. Беше около месец преди Коледа.

Тя тъжно се засмя.

— Едва ли е нужно да ти казвам, че животът без семейство ми поднесе горчив урок. Имах единствено парите, които бях успяла да спестя, двеста-триста долара, и нямах къде да отида. Не можех да потърся приятелите си. Родителите им веднага щяха да се обадят на моите. Обикалях търговските центрове, гледах светлините и украсата и плачех, защото беше Коледа, а аз бях съвсем сама. Известно време спях в евтини хотели и ядях колкото се може по-малко и въпреки това невероятно бързо най-накрая останах с последните си двадесет долара. Когато бях на ръба на отчаянието, във вестника прочетох някаква обява, предлагаща алтернативи на аборта, и се обадих. Казаха ми да отида при тях. Така и направих, настаниха ме на едно място и когато настъпи моментът, изродиха бебето.

Грейс спря и преглътна. Когато продължи, гласът й беше съвсем тих.

— Дори не съм го държала в ръцете си. Той се роди и го отнесоха. Подписах някакви документи, че се съгласявам да бъде осиновен, и това беше всичко. Единствената причина да знам, че е момче, е това, което дочух да казва една от сестрите.

Тя отново спря да говори и ръцете на Тони я прегърнаха силно. Той остана безмълвен, просто я притискаше към себе си. След миг тя вече можеше да продължи.

— Върнах се отново вкъщи. Нямаше къде другаде да отида. Върнах се вкъщи и изтърпях наказанието на баща ми за това че бях избягала. Завърших гимназия — бяха ми останали само няколко месеца. Вече не ми се ходеше по купони, никога вече. Кандидатствах за кредит и ми отпуснаха, така постъпих в колежа. Съсредоточих се върху четенето и имах най-висок успех. Срещнах Крейг още в първи курс и се омъжих за него през лятото след първи курс. След това се роди Джесика. Когато за първи път я взех в ръцете си, чак тогава разбрах какво съм направила. Толкова много я обичах. Не бях разбрала колко много може да се обича едно бебе. Преди Джесика… синът ми… предполагам би казал, че е бил някакво залитане. Не изглеждаше реален. Раждането му беше свързано с толкова много страх и срам, и болка, че просто исках да направя така, че да забравя всичко. Но след Джесика — след Джесика вече знаех. От мига, в който ми я подадоха, я обикнах от дъното на сърцето си и осъзнах какво съм направила, като съм захвърлила сина си.

Тя потрепери.

— Ако мога да върна назад живота си, бих поправила само едно нещо, и то щеше да е това. Нямаше да дам детето си.

Гласът й секна и тя затвори очи. Гърлото й се беше свило от болката на неизплаканите сълзи, но още не можеше да заплаче. Всичките сълзи на света нямаше да заличат и отмият болката й. Не заслужаваше облекчението, което сълзите щяха да донесат на сърцето й.

— Грейс. — Гласът на Тони беше тих, ръцете му — топли и силни — я обгръщаха.

Тя се сви още повече в скута му, обви с ръце шията му, засрамена от това, че толкова отчаяно се нуждаеше от него и от невъзможността да преодолее това чувство. Сега, знаейки за най-лошото в нея, застанала съвсем беззащитна пред него и уязвима, тя се ужаси от това колко грозна можеше да му се стори. Ако сега, след като знаеше всичко, той не искаше повече да има нищо общо с нея — тя знаеше, че не може да го вини. Беше обичал собствената си дъщеря и единствено съдбата му я беше отнела. Докато тя съзнателно беше изоставила сина си.

— Грейс — повтори той, след като тя не му отвърна. — Искам да помислиш за това: какво щеше да стане, ако беше задържала детето си? Помисли реално, сега. Какво щеше да правиш? Щеше ли да можеш да се върнеш обратно вкъщи?

Грейс потрепери.

— Не. Никога нямаше да мога да се върна у дома. Баща ми и мащехата ми нямаше да ме пуснат да прекрача прага им.

— Значи, щеше да останеш съвсем сама с едно бебе, нали? Ти, бездомна тийнейджърка, без никаква подкрепа и дори без диплома за средно образование. Къде щеше да отнесеш бебето? Обратно в някоя от онези евтини хотелски стаи? Не, защото нямаше да имаш пари. В приют за бездомници? Може би щеше да кандидатстваш за помощи и да ги получиш, въпреки че минава известно време, докато те включат в списъка. Това щеше да бъдеш: неомъжена хлапачка и майка без никакво образование, която живее от социални помощи. И това е възможно най-добрият сценарий.

Той вдигна ръка, потупа я по бузата и с един пръст повдигна брадичката й.

— Отвори очи, Грейс, и ме погледни.

Тя неохотно направи това, което й поискаха. Очите му бяха пълни с топлота и нежност. Тя не заслужаваше тази нежност.

— Знаеш ли, почти се бях отказал да се женя за Глена. В последната минута краката ми изтръпнаха и почти я зарязах пред олтара. Ако не се бях оженил за нея, нямаше да се роди Рейчъл и щеше да ми бъде спестена болката да гледам как детето ми бавно и постепенно умира. На Рейчъл щеше да й бъде спестена цялата тази мъчителна агония на проклетата й болест. Но тя — и аз — също нямаше да изживеем най-голямата радост. — Той я гледаше напрегнато. — Истината е, че всички се натъкваме на препятствия по пътя си, правим избора си, приемаме го и започваме да живеем с него, за хубаво или за лошо. Ако беше избрала да задържиш детето си, нямаше да имаш Джесика. Нямаше да си жената, която си днес. По пътя си си се натъкнала на препятствие и си направила най-добрия избор за тогава, при обстоятелствата, пред които си била изправена, и според информацията, която си имала. Няма за какво да се упрекваш.

— О, Господи, Тони, каква е тази майка, която дава детето си за осиновяване… — Викът се изтръгна от самото й сърце.

Грапавите му пръсти погалиха брадичката й.

— Много млада и изплашена в твоя случай. Грейс, искаш ли да знаеш какво първо ме привлече у теб? Хареса ми начинът, по който се държеше с Джесика. Хареса ми, че беше готова да се изправиш срещу целия свят, включително срещу мен и проклетата полицейска бюрократщина заради нея. Обичах начина, по който я обичаш, толкова яростно и покровителствено, и въпреки това нежно. Ти си великолепна майка, Грейс! Прекрасна майка. И това, че си направила такъв труден избор, когато си била дори по-малка, отколкото е Джесика сега, не те прави по-малко добра. Направила си възможно най-доброто, което си могла, а това е, което всеки от нас трябва да прави.

Грейс погледна дълбоко в очите му и това, което видя там, й донесе утеха. Буцата, заседнала в гърлото й, още стоеше на мястото си и й причиняваше болка. Но ужасната агония в гърдите й постепенно отслабваше, бавно и почти незабележимо.

— Обичам те, Тони Марино — каза с ясен глас тя. И тогава, за нейна собствена изненада, избухна в плач.

44.

Проследяването на сина на Грейс се оказа по-трудна работа, отколкото Тони беше предполагал. Той седеше зад бюрото си в управлението по-късно същия следобед, загледан в просветващия екран на компютъра, и нямаше все още нищо налице. Фактът, че бебето се беше родило в частна клиника, доста забавяше нещата. Никъде не можеше да намери документирано неговото раждане. Просто нямаше бебе на име Дъглас — моминското име на Грейс, — което да е отбелязано, че е родено на тази дата в окръг Франклин, където Грейс му беше казала, че е станало раждането.

Тони дори не допускаше възможността Грейс да беше объркала някои от основните факти. Събитията, съпътстващи раждането на детето й, дълбоко се бяха запечатали в съзнанието й.

Въпреки всичко щеше да намери момчето. Сега, след като знаеше какво търси, беше просто въпрос на малко полицейска работа. След като намереше свидетелството за раждане, щеше да се заеме с архивите за осиновяването. Рано или късно щеше да се натъкне на мръсотията в живота.

Въпросът беше какво щеше да прави с хлапето, когато го намереше? Грейс никога нямаше да обвини и осъди сина си, сигурен беше. Всъщност тя по-скоро щеше да се просне в краката му и да го моли за прошка.

Съдейки по това, което беше извършило това момче, то вероятно имаше доста сериозни проблеми, за да нахлува така в къщата на Грейс и да стигне дотам, че дори да умъртви хамстера на Джесика. Вероятно хранеше и огромно отвращение и неприязън към Грейс.

При мисълта за ада, през който беше преминала Грейс, не само напоследък, а и през всичките изминали години, обвинявайки се за деянието си, Тони почувства как вътре в него бавно започна да се надига гняв. Ако това дете причинеше още мъка на Грейс, първата му мисъл беше, че ще го удуши, независимо от незавидната му съдба на изоставено бебе. Предчувстваше, че се задават неприятности с главно Н, когато намереше детето. Грейс щеше да страда, Джесика — на която трябваше да кажат — щеше да изпадне в дори по-голямо объркване, а самото момче му се струваше, че щеше да влезе в ролята на новия Тед Бънди.

Смяташе да се обади първо на момчето и да направи всичко възможно, да му вдъхне нужното страхопочитание, преди дори да каже на Грейс къде се намира то. Терористичните заплахи бяха последното нещо, в което смяташе да обвини хлапето, и то само ако решеше да прояви неподчинение.

Странно, но никога не му беше идвало наум, че веднъж, след като приключи с криминалната страна на въпроса, вече изобщо не трябваше да го касае този случай. Ако касаеше Грейс и Джесика, то значи касаеше и него.

Моите момичета.

Устните му се извиха в иронична полуусмивка. Точно това бяха те за него, най-после го беше разбрал. Неговите момичета, майка и дъщеря. Неговите. Странно как животът му се беше затворил в пълен кръг.

Грейс му беше казала, че го обича. След това тя изцяло се беше отдала на плача си, а той беше погълнат от бърсането на сълзите й, за да могат да проведат някакъв смислен разговор. С острото си чувство за отговорност Грейс, разбира се, беше настояла да спазят проклетия краен час на техните срещи в един часа.

Вечерта се очертаваше доста сериозен разговор.

— Как върви? — Гари Сандифър стоеше до бюрото му, загледан в екрана на монитора, който автоматично прехвърляше архивите с документите за осиновяванията, и търсеше момче от окръг Франклин с посочената от Грейс година на раждане. Детето беше родено в окръг Франклин и определено все още живееше тук, иначе нямаше да може да тормози по този начин Грейс. Не му костваше много голямо усилие да направи извода, че осиновяването беше станало също в този район, така че Тони включи и това в параметрите, които зададе наново в търсещата програма на компютъра.

— Върви — кимна не особено въодушевено Тони. Без дори да го е обмислял, той изведнъж осъзна, че тайната на Грейс трябваше да си остане това, което беше: тайна, поне що се касае за хората в полицейското управление. Той щеше да намери момчето, да го сплаши достатъчно за това, което досега беше извършило, да го предпази от това да бъде изправено в съда, да направи всичко, което беше нужно, за да облекчи нещата заради Грейс. Що се отнасяше до техния отдел, всичко щеше да приключи с един доклад, в който заключението да гласи: неизвестен извършител.

Никой нямаше да го е грижа. Отделът им имаше да разрешава доста по-сериозни престъпления от това да преследва убиеца на един хамстер и на човека, който си правеше шеги с местната съдийка и дъщеря й.

— В най-добрия случай мога да ти отпусна още една седмица — промърмори Сандифър, като поклати със съжаление глава. — След това ви изтеглям всичките от този случай.

— Вече работите по случая Вос? — попита го Тони. Оплетен в това негово разследване, той се чувстваше като ученик в класната стая, нетърпеливо очакващ да бие звънецът, който да го освободи да прави това, което наистина му се иска. В този случай то беше да залови Вос.

— Вече започнахме.

Тони направи кисела физиономия. Знаейки какви са чувствата му по отношение на Вос, Сандифър го потупа по рамото.

— Не мисля, че ще го хванем до една седмица — рече той успокоително и се отправи към кабинета си.

Петдесет и пет момчета на относително една и съща възраст бяха осиновени в този окръг в годината, която интересуваше Тони. Той изобщо не очакваше да са толкова много. Разпечата списъка, сгъна го, пъхна го в джоба си и се изправи. Скучна работа го очакваше — да провери всичките тези момчета, но в крайна сметка повечето работа, която вършеше, беше от подобно естество.

Но този път не беше съвсем същото. Беше четири и половина и трябваше да се прибира у дома.

Когато паркира колата на обичайното място две улици по-надолу и влезе през страничната врата, той забеляза четири или пет момичета, които играеха баскетбол на площадката пред къщата. Те не го забелязаха когато мина през двора, затрупан до глезените с паднали есенни листа от дърветата. Тони с изненада забеляза, че Джесика не е между тях. Той все още се чудеше какво ли можеше да означава това, когато влезе вътре в къщата.

Джесика и Глория Байер бяха в кухнята. Глория стоеше с две ръце, подпрени на масата, и гледаше загрижено Джесика, докато тя с ненормално бледо лице седеше на един висок стол и пиеше портокалов сок. Кучетата се бяха проснали в краката й. Те се изправиха да посрещнат Тони, размахаха опашки и ноктите им потракнаха върху пода.

— Здрасти, Тони. — Глория го погледна почти с облекчение. И нейната работа никак не беше лесна — по цял ден да играе ролята на бавачка на Джесика. Като се усмихна вътрешно, Тони реши, че на него много повече би му харесало да играе бавачка на майката на Джесика.

Разбира се, дори да бяха назначили Глория да пази Грейс, тя едва ли и тогава би изпитала такова удоволствие като него.

— Има ли някакъв проблем? — Тони потупа и двете кучета и погледна към Джесика.

Джесика направи физиономия. Погледна го в очите и се опита да се изплъзне от въпроса.

— Нищо особено. Просто сутринта забравих да си сложа инсулина. Малко ми е паднала кръвната захар.

— Навън, докато играеха баскетбол, изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да припадне — добави безмилостно Глория.

— Обади ли се на майка й? — попита Глория Тони.

— Не! Не! — Отговори рязко Джесика. — Казах й да не се обажда на майка ми и ти недей, моля те, Тони, чуваш ли? Взех си инсулина и сега пия този портокалов сок, ще се оправя. Просто не намесвай майка ми.

В първия момент Тони не каза нищо. Смешно оцветеният кичур в косата й днес беше лимоновозелен на цвят, забеляза той, от което очите й изглеждаха много сини. Тя наистина ужасно много прилича на майка си, помисли той, и това беше достатъчно да я направи скъпа и близка за него, въпреки че още не можеше да прецени характера й.

— Добре — каза меко той, като закачи якето си на закачалката и отвори хладилника, за да си налее портокалов сок.

След като появата на Тони я освобождаваше от дежурството и явно назряващите неприятности, Глория си тръгна, като се сбогува припряно. Джесика допи и последните капки от сока си и го погледна с известна доза отчаяние.

— Ще кажеш на мама, нали?

Тони въздъхна, облегна се на отсрещния край на масата и се загледа в сока си.

— Джес, не започвай, моля те! Знаеш, че трябва да й кажа. Нали не искаш хората да започнат да й казват, че не си взимаш лекарството, и чак тогава да решиш да се поправиш? Толкова е просто…

Джесика го погледна.

— Господи, мразя тази проклета болест! — избухна тя.

— Нямаш и представа колко си щастлива, че я имаш.

— Какво? — Джесика се втренчи невярваща в него.

Той кимна с глава.

— Да. Щастлива. И знаеш ли защо? Защото може да се контролира. Всичко, което се иска от теб, е да си слагаш инсулина навреме, да внимаваш какво ядеш и всичко ще е наред.

— И трябва да съм щастлива от това?

Тони я изгледа продължително. След това каза:

— Разказвал ли съм ти за Рейчъл? Дъщеря ми? Не? Ами аз имах дъщеря. Сега трябваше да е на твоята възраст, ако беше жива, но не е. Умря, когато беше на единадесет години. Имаше кистозна фиброза. Това е болест, която не се лекува. И тя мразеше болестта си точно както ти мразиш своята, но нито тя, нито аз можехме да направим нещо. Никакво лечение не можеше да я спаси. Бих дал всичко, което имам — всичко, което имам, дори живота си, без да се замисля дори за миг, ако можех да се боря с болестта й само с две инжекции на ден и някаква специална диета.

Той спря да говори. Джесика го гледаше с широко отворени очи. След известно време той успя да се усмихне мъчително.

— Затова си щастлива, разбираш ли? Толкова ужасно щастлива.

— Тони, съжалявам… — Джесика изглеждаше ужасена.

Тони кимна и още веднъж отпи от сока си.

— Майка ми знае ли?

Той отново кимна. Странно, помисли си той, но колкото повече говореше за Рейчъл, толкова по-лесно ставаше. Все още изпитваше огромна болка, но вече го нямаше усещането, че ще умре от силата й.

— Тони?

— Мммм?

— Ти харесваш майка ми, нали?

Той моментално се притесни. Джесика и Грейс бяха живели дълго време сами и кой знае как щеше да се почувства тя, ако някой трети се присъединеше към тях, дори да беше някой, когото Джесика харесваше толкова много, колкото него самия. Обаче кимна с глава.

— Мислил ли си някога да… е, може би да я поканиш на среща или нещо такова?

Тони хвърли едно око към нея и положи всички усилия да запази достатъчно безизразно изражение на лицето си.

— Ти нямаш нищо против?

Джесика поклати глава.

— Ако се беше омъжила за някой от мъжете, с които е излизала, трябваше да избягам от къщи. Обаче ти ставаш.

Този път Тони не можа да сдържи емоциите си. Стана му много забавно, любопитно, а и го бяха заварили неподготвен, затова дори малко се трогна и нямаше начин да скрие реакцията си.

— Да не би случайно да се опитваш да сватосаш майка си?

Джесика повдигна рамене.

— Не просто за някой. Но аз съм първа година в гимназията. След четири години ще постъпя в колеж. Не мога да понеса мисълта, че ще трябва да замина и да оставя мама съвсем сама. Не бих имала кой знае колко против, ако до нея имаше някой като теб.

— Ти се опитваш да сватосаш майка си! — Тони не можеше да се въздържи. Лицето му се озари от широка усмивка, като си представи как щеше да реагира Грейс, ако можеше да чуе разговора им.

— Нали няма да й кажеш? — Джесика изведнъж се притесни.

Тони се разсмя високо и звучно.

— Мога ли да кажа на майка ти, че всъщност дъщеря й ми е предложила да се омъжа за нея от нейно име? — Той поклати глава. — Обаче идеята ти ми харесва, Джес. Наистина.

Така се случи, че приятелките на Джесика останаха почти до вечерта, след това се отбиха Джаки и децата и вечеряха с тях. Свикнал с типичната за неговото голямо семейство близост, Тони приемаше присъствието на сестрата на Грейс и децата й философски. Единственият проблем беше, че просто не му се удаде възможност да поговори насаме с Грейс. Не можа дори да я целуне, когато тя се прибра у дома.

След като Джаки и потомството й си тръгнаха, Грейс и Джесика разчистиха в кухнята и разговаряха известно време. Наблюдавайки ги от мястото си на дивана пред телевизора, Тони отново беше поразен от силата и стабилността на взаимоотношенията им.

Както беше казал на Джесика по-рано този ден, тя наистина имаше късмет.

Крамър и Чюий бяха застанали пред вратата и искаха някой да ги пусне навън. Той стана и им отвори, а те се втурнаха на двора и с яростен лай отвърнаха на джафкането на някакво куче надолу по улицата. Тони погледна часовника над вратата на килера. Беше десет и пет.

В петък вечер Джесика можеше да стои до колкото късно иска вечерта.

Той седеше и умираше от желание да остане с Грейс насаме, но това сякаш въобще нямаше да стане, поне не веднага, ако съдеше по начина, по който майка и дъщеря разговаряха една с друга.

Така ли ставаше винаги в живота?

— Ще отида да изхвърля боклука — промърмори той и се упъти към пълната кофа с отпадъци до хладилника.

Грейс кимна, толкова погълната от нещо, което Джесика й разказваше, че той дори не беше съвсем сигурен дали изобщо го чу. Почувства се като бащата в семейството, който е останал някъде назад от нещата, които вълнуваха близките му.

Но чувството, че отново е част от едно семейство, беше прекрасно.

Той издърпа найлоновата торба от кофата, завърза я отгоре на възел, остави я на пода и сложи на мястото й друга торба. След това вдигна торбата и тръгна към вратата.

Крамър и Чюий бяха отишли зад гаража и душеха нещо. Невъзможно беше да види какво има там, в тъмното. Тони пусна торбата с боклук в големия метален контейнер в гаража и отида да огледа. Нощта беше прекрасна, топла и ясна, с огромна оранжева луна съвсем ниско над хоризонта и безброй блещукащи около нея звезди. Циганско лято. Обичаше това време. Беше любимият му годишен сезон.

Рейчъл беше починала през едно такова циганско лято.

Споменът му навя горчиво-сладка тъга. Тя също много обичаше циганското лято.

Когато се прибра обратно в къщата, той смяташе да изкара Грейс и Джесика навън на двора, за да се порадват на красотата на нощта.

Може нищо друго да не беше научил в живота си, но поне знаеше как да се радва на всичката красота и вълшебство на всеки един нов ден.

Кучетата скимтяха и ровеха нещо, скрито в сянката на гаража. Там беше доста по-тъмно и Тони не можеше да различи много добре това, което бяха намерили.

Каквото й да беше то, определено не го беше имало по-рано на това място в двора, сигурен беше.

Предметът лежеше на тревата до самата стена на гаража, черен, с нещо като цилиндрична форма, и голям, повече от пет фута дълъг. Като смръщи вежди, Тони осъзна, че се взира в нещо увито в огромна торба за смет, подобна на тази, която той току-що беше изхвърлил, цялата омотана в тиксо на гъсти сиви ивици.

Тогава Крамър разкъса с лапа найлона и нещо, което приличаше на натъпкана до пръсване бяла ръкавица, изскочи навън. Двете кучета го подушиха и започнаха да вият.

За свой ужас Тони осъзна, че втренчено се беше загледал в бледа и подпухнала човешка ръка, която все още беше част от някакво тяло.

В мозъка му като гонгове гръмнаха хиляди сирени. Косата му настръхна на тила. Крамър се огледа наоколо, излая на нещо точно зад него и докато Тони се обърна и посегна към пистолета си, нещо, което му се стори като бейзболна бухалка, го удари с невероятна сила отстрани по главата и в очите му избухнаха звезди. След това всичко потъна в мрак.

45.

Убийството на майка му се оказа доста забавно нещо. Той възнамеряваше да го направи малко по-късно същата вечер, да се справи с цялото семейство наведнъж, след като баща му се прибереше от Индианаполис и Дони се върнеше от раздаването на още съобщения за изчезването на Карълайн. Но в девет часа майка му го хвана, че яде оризовия пудинг, който беше приготвила за баща му, точно както беше направил и предишната седмица. Тя се развика страхотно, като крещеше, че някой, който е толкова дебел и пъпчив като него, няма нужда да яде сладко.

Той влезе в спалнята, извади пистолета на баща си от мястото, където беше скрит под леглото, и се върна в кухнята с него. Човече, как само веднага млъкна като го видя! Устата й увисна отворена като риба на сухо, ръката й стисна гърлото й и тя произнесе името му по онзи особен начин, който издаваше, че беше съвсем наясно какво ще й се случи.

— Сбогом, мамче — процеди той и застреля тая грозна кучка право в лицето.

Е, да, след това тя стана дори още по-грозна. Кървеше като заклана свиня, каквато си и беше. За няколко минути на пода в кухнята до главата й се образува огромна локва. Стените също бяха опръскани с кръв, намазани сякаш със сос за спагети с гъби и макарони. Не можеше да остави всичко така, въпреки че никак не му се чистеше, обаче не му се щеше баща му и Дони да разберат какво става, докато не дойдеше и техният ред да се разправи с тях.

Той взе сноп кърпи от шкафа с бельото, уви няколко около главата на майка си — всъщност, като си помислеше, май изглеждаше по-добре така, само с половин лице — и след това я опакова в торби за боклук. Вече бе разбрал колко удобни могат да бъдат тези торби при пакетиране на мъртви тела. Беше опаковал и Карълайн в такъв чувал, преди да я напъха във фризера в мазето на едно съседно семейство, което в момента беше някъде на почивка — тази вечер щеше да я прибере оттам и да я занесе обратно в къщата при останалите. Карълайн хубавичко беше замръзнала, направо като хамбургер. Беше ходил да я провери няколко пъти и още дори не миришеше.

Това, че първо уби майка си, малко наруши плановете му. Първо беше решил да се справи със съдийката и дъщеря й, а после да се прибере и да види сметката на майка си, на баща си и на Дони, докато спят. Но от майка му наистина му беше вече писнало. До гуша му беше дошло да му казват, че е дебел.

Увивайки тялото в още торби и залепвайки тиксо по стратегическите места, за да не се отворят, той се замисли как тази случка променя в известна степен плановете му. Най-накрая, след като избърса кръвта от пода и от стените с най-хубавите кърпи на майка си — ако можеше да го види, направо щеше да откачи, — той реши, че като всичко останало, убийството на майка му като начало може би в крайна сметка беше чудесно.

И все пак, ако ченгетата бяха толкова тъпи, че не можеха да свържат убийството на майка и дъщеря в Бексли с убийството на собственото му семейство в Арлингтън? След като през последните няколко седмици при тайните си похождения ги беше наблюдавал как се мотаят из къщата на съдийката и след като беше видял как се опитват да разгадаят мистерията около изчезването на Карълайн, той никак не остана впечатлен от тяхната интелигентност. Според него беше напълно възможно да не могат да направят връзката.

Но не и ако оставеше тялото на майка си в къщата на съдийката като визитна картичка.

Усмихнат, той вдигна тялото на майка си — тази тлъста свиня тежеше като олово — метна я през рамо и я понесе към колата й, която беше паркирана в гаража. Колата беше нова Максима и майка му много си я обичаше. Тя никога нямаше да му разреши да я кара, въпреки че я даваше на Дони всеки път щом той й я поискаше.

Тази вечер обаче щеше да я кара той, а тя щеше да се вози на задната седалка, мъртва.

Той се върна в къщата и напъха възглавниците под завивката от нейната страна на леглото, за да може, който погледне към леглото — като Дони например, който би могъл да надзърне в стаята, да помисли, че майка им спи. След това взе ключовете от максимата от чантата й, прибра и малко пари, в случай че му свърши бензинът, напъха пистолета в джоба си и вдигна торбата, която вече беше напълнил с останалите неща, които щяха да му трябват тази вечер.

След това седна в колата и потегли. Наложи му се да сгъне краката на майка си, за да може да я събере на задната седалка. Колко жалко, че беше мъртва. Харесваше му мисълта за това колко неудобно можеше да се чувства на това място.

Когато стигна до къщата на съдийката, вместо да паркира няколко преки по-надолу, както правеше обикновено, когато идваше с мотора си, той спря на отсрещната улица, така че трябваше само да прекоси предния и задния двор на съседната къща, преди да прескочи нейната ограда. Вече идеално познаваше разположението на къщите в района като в собствения си квартал. Стана му доста мъчно, като си помисли, че това ще е последното му посещение в къщата на съдийката. Вече беше изминала почти цяла година, откакто беше разкрил идентичността й чрез една програма в Интернет, която основно се занимаваше с това да издирва и да събира осиновени деца с биологичните им родители. Наблюдаването на тази жена и детето й му беше станало нещо като хоби. О, хайде, всички хубави неща все някога свършват, помисли той.

Когато излезе от колата и надникна вътре, разбра, че тялото на майка му много лесно можеше да бъде забелязано на задната седалка. Някой би могъл просто да надникне вътре — дори така увит в торбите за смет, пакетът изглеждаше толкова странен, че веднага щеше да предизвика нечие обаждане в полицията.

Досега не беше забелязал, че уличната лампа на ъгъла осветяваше толкова добре мястото. В първия момент помисли да премести колата. Но след това реши просто да вземе майка си със себе си. Така или иначе смяташе да се върне да я вземе, а сега просто щеше да занесе тялото до къщата малко по-рано, отколкото беше планирал.

Господи, страшно тежка беше… Пъхна пистолета в джоба на якето си — е, в якето на Дони — и я вдигна на рамо, след като първо се убеди, че наоколо няма никой. Само след няколко минути тъмнината му осигури безопасно прикритие, далеч от светлината на уличните лампи, и той остана сам в нощта, с луната, звездите, шумолящите под стъпките му листа и скърцащите клони на дърветата над главата му.

Бексли беше наистина чудесно място за живеене, помисли си той. Почти толкова хубаво, колкото и Арлингтън.

Някъде не много далеч се разлая куче. Малкото кутре, което чуваше почти всеки път, когато посещаваше къщата на съдийката.

Тази вечер щеше да облекчи вселената с още един живот по-малко — този на кучето.

Когато стигна до оградата, деляща го от задния двор на къщата, той се наведе и остави майка си на земята от другата страна — страхуваше се да не би просто като я пусне долу, торбите да се пръснат и да се отворят, което щеше да го изправи пред неприятната възможност още един път да почиства тази гадост. След това се прехвърли през оградата.

Повечето от прозорците в къщата светеха. Той се запита какво ли правеха тя и Джесика там, вътре. Е, съвсем скоро щеше да узнае.

Планът му беше съвсем прост. Алармената инсталация, която си бяха поставили, изобщо не можеше да го спре; новите ключалки нямаше ни най-малко да го забавят. А приятелят на съдийката, полицаят? Фасулска работа.

Те не включваха алармата преди лягане. Знаеше го със сигурност, защото ги беше наблюдавал през прозорците, откакто я бяха инсталирали.

Нямаше да има нужда от ключ, защото щеше да направи нещо, което изобщо не очакваха.

Да почука на вратата. И когато му отвореха — все някой щеше да му отвори, защото хората навсякъде винаги отварят, щом на вратата им се почука или позвъни, сякаш са длъжни да го правят — щяха да останат безкрайно и завинаги изненадани.

Чук-чук. Мъртви сте.

Той се усмихна при тази мисъл.

46.

— Той наистина е страхотен, мамо! Мисля, че ще ме покани на среща. Ако го направи, ще ми разрешиш ли да отида? Моля те…

Грейс погледна дъщеря си, която тъкмо забърсваше масата, докато тя самата зареждаше чиниите в миялната машина. Джесика беше по дънки и черна спортна блуза със запретнати над лактите ръкави, а очите й я гледаха умолително и в очакване.

Дали петнадесет години бяха достатъчно добра възраст, за да започне да излиза с момчета? Грейс съзнаваше, че беше съвсем нормално, но в сърцето и душата си тя все още приемаше Джесика като малко момиченце. Но, както би казал Тони, беше дошло времето това момиченце да порасне.

— Ще видим — подчерта Грейс. С Тони или без него, нямаше смисъл да прекрачват още този праг, ако не беше наложително. Но когато се стигнеше дотам, тя предположи, че в крайна сметка щеше да пусне Джесика да излезе.

— Мамо!…

На задната врата се чу лудо драскане. Джесика се обърна, за да отвори, и Чюий нахлу вътре. Докато Грейс и Джесика го гледаха удивено, кученцето прекоси светкавично кухнята и се втурна нагоре по стълбите с прилепнали към главата уши и присвита опашка, сякаш го гонеше някакъв ужасно опасен звяр.

— Какво, по дяволите, става! — Майка и дъщеря си размениха озадачени погледи. Джесика затвори вратата и се втурна след кучето.

— Чюий! Чюий! Тук, Чюий!

Джесика изчезна в коридора и само след няколко секунди Грейс чу стъпките й да отекват по стълбите.

Като свъси вежди, тя затвори миялната машина и се отправи към вратата на кухнята. Тони беше излязъл на двора…

Вратата се отвори, преди тя да е направила и три крачки. В първия момент Грейс изпита облекчение, като предположи, че Тони се връща. След това замръзна на мястото си като разбра, че човекът, който стоеше пред нея, не беше Тони.

Беше някакъв младеж на около седемнадесет, облечен с черно яке от изкуствена материя с някаква училищна емблема, бейзболна шапка и дънки. Доста пълен, той беше на ръст около пет фута и малко, с къса черна коса и квадратно бледо лице с пъпки по брадичката.

Носеше пистолет, блестящо сребрист пистолет, дулото на който беше насочено право в сърцето й.

Грейс веднага разбра кой е той, знаеше със сигурност. Кръвта й замръзна и сърцето й, а когато се опита да си поеме въздух, дробовете й отказаха.

— С-сине — успя да изрече тя. Закри с една ръка устата си, а другата умолително протегна към него.

Ужасът, който я обзе в този момент, зловещата ирония и безпощадност на съдбата, която сега бе довела при нея изоставеното й дете с пистолет в ръка, беше нещо, което тя подсъзнателно усещаше, че ще се случи, откакто беше видяна оградените хороскопи. Знаеше, че ще се случи. Дори много преди това, може би от деня, в който го беше родила и го беше изоставила в онзи толкова далечен януарски ден.

Най-после възмездието я беше застигнало.

Той се усмихна, бавно и с насмешка. След това пристъпи навътре в кухнята, като затвори внимателно вратата след себе си.

— Здрасти, мамче — поздрави той с нисък и развълнуван глас. Гласът на собствения й син, помисли си тя замаяно. Чуваше гласа на сина си за първи път. Гледаше сина си, чуваше гласа му, а той се готвеше да я убие.

Веднага осъзна, че беше дошъл точно за това. И тя напълно го заслужаваше, заради това, което някога беше направила. Дори нямаше да се опита да избяга.

Той се приближи към нея, насочил пистолета някъде в средата на тялото й.

— Мамче, татко лежи отзад на двора с разцепен череп. И кучето също, какъв ужас!

Тони! О, не! Тони не заслужаваше да умре заради нея. Това беше само неин грях, ничий друг. Единствено тя трябваше да си плати…

Тогава той се пресегна и грубо я хвана за рамото с ръката, която беше свободна от пистолета, а късите му квадратни пръсти се забиха в месото й по начин, който сигурно щеше да е много болезнен, ако тя беше способна да изпитва физическа болка в този момент. Но тя не изпитваше нищо. Тялото й беше в състояние на шок и не реагираше по никакъв начин.

Погледна го в лицето и видя, точно както беше очаквала, че очите му са сини.

— Къде е малката ми сестричка?

Джесика. Джесика. Той беше дошъл и за Джесика.

Не. Не…

— Не! — извика безумно. Настръхнала от ужас за дъщеря си, тя го отблъсна с всичка сила. Изненадан от неочакваната й реакция, той залитна назад и почти падна на хлъзгавия под. Тя се завъртя и се втурна да спаси живота на дъщеря си.

— Мамо? — обади се Джесика от стъпалата на горния етаж. Грейс забеляза, че Джес тъкмо започваше да слиза надолу, когато тя се втурна в коридора.

— Бягай, Джес, бягай! — извика Грейс и хукна нагоре по стълбите. Ужасът й светкавично се предаде на дъщеря й. Лицето на Джесика се изкриви и тя също хукна да бяга по коридора на горния етаж, а Грейс я последва. Точно когато Грейс изкачи стълбите, го чу зад себе си. Поглеждайки надолу, тя видя сина си, застанал в коридора с насочен право в гърба й пистолет.

— Мамо! Мамо! — Джесика беше вече в стаята си, застанала на вратата, и я чакаше…

Той стреля. Докато тичаше към Джесика, Грейс усети как куршумът изсвистя покрай ухото й и звънко се заби в стената като плесница. Експлозията отекна в ушите й.

Джесика изпищя. Чу се още един писък и Грейс осъзна, че тя също беше извикала.

Тя скочи вътре в стаята и дъщеря й затръшна вратата и я заключи.

Грейс знаеше, че това щеше да го спре само за съвсем кратко време.

47.

Дъждовни капки от небето. Това беше първата съзнателна мисъл, която мина през главата на Тони, когато почувства лицето си опръскано с леденостудените капки. Клепачите му трепнаха и той отвори очи. Внезапната остра болка направо го ослепи и го накара отново да ги затвори. Цялата дясна част на главата му сякаш гореше в огън. Дори това, че отвори очи, му причини такава болка, че едва не загуби съзнание.

По кожата му се появяваха все нови и нови ледени капки. Тони стисна зъби и отново отвори очи. Беше нощ, ясна и лунна нощ, без нито едно облаче по небето над него. Освен това беше топла. Единствено лекият нощен бриз разбъркваше падналите по земята листа. Как тогава този студен дъжд падаше върху главата му?

Той погледна нагоре, право нагоре в тъмнината към потъналия в сенки покрив на гаража и към преплетените клони на останалия почти гол и без листа дъб над главата му. Капките явно идваха от дървото.

Но през последните няколко дни не беше валяло, как тогава беше възможно това? И защо падаха само по него и около него, сякаш си имаше някакъв личен дъждовен облак, въпреки че такова нещо изобщо не се виждаше наоколо.

Всяка мисъл му причиняваше болка. Очите му отново се затвориха и той потъна в забрава с чувството на облекчение.

Един приглушен звук, като от задавен двигател или от фойерверки, които се пукнаха някъде не много далеч от него, проникна в съзнанието му и го извади от забравата. Той светкавично го позна и се опита да се досети за значението му, въпреки изпълващата главата му болка.

Изстрел. Споменът изплува някъде от дълбините на съзнанието му и той го разпозна.

Ужасът веднага го завладя.

И той откри, че този ужас беше съвсем осезаем, студен като стомана и остър като нож, който пронизва тялото. Усети как се заби в сърцето му.

Моите момичета. Фразата се появи в съзнанието му. Неясни образи, една жена и някакво момиче. Първата двойка беше млада, красива брюнетка и чернокосо мъниче с огромни, тъжни очи. Тъмнината ги погълна и той изпита острото чувство, че ги е изгубил завинаги. Втората двойка, друга жена с къса коса на светли кичури и тревожни сини очи и слабо като пръчица момиче, което много приличаше на жената, останаха и се задържаха в съзнанието му. Усети, че тъмнината заплашва да погълне и тях.

Моите момичета. Някакъв изстрел.

Изведнъж Тони си припомни всичко. Синът на Грейс. Мъртвият хамстер. Тортата. Огледалото. Плюшеното мече. Беше се провалил, като беше преценил, че хлапето не е опасно. То беше там сега, точно в този момент, вътре в къщата при Грейс и Джесика и искаше да убива.

Тони се раздвижи и болката експлодира в главата му. Той продължи да се надига, като се преобърна на една страна, защото знаеше, че веднага трябва да отиде при тях и да предотврати това, което щеше да се случи, преди да е станало твърде късно, преди Грейс и Джесика да бъдат погълнати от същата тъмнина, която му беше отнела Рейчъл.

Рейчъл. Той почти я видя. За миг образът й стана толкова реален, сякаш отново от плът и кръв, застана пред него в мрака и погледна надолу към него. Можеше да я разгледа в изключителни подробности — деликатното, изпито от болестта бледо лице с фини черти, затворените й устни, извити в едва забележима усмивка, краищата на дългата й черна коса, развяваща се от вятъра. Тя носеше бялата официална рокля, с която я бяха погребали. Погледите им се срещнаха и тя сякаш протегна ръка, за да му помогне да се изправи.

— Рейчъл? — задавено промълви той. Но, разбира се, тя не му отговори, защото в действителност я нямаше там. Не можеше да я има.

След това Тони никога не можа да проумее как стана на крака, подтикван от образа пред него, но фактът си беше факт. Веднъж стъпил на краката си, той пристъпи нестабилно, докато рамото му се опря на стената на гаража и остана така, прехласнато загледан в дъщеря си, а хиляда и една сеещи агония гранати сякаш избухнаха в мозъка му. Болката беше нечовешка, почти непоносима, но той почти не я забелязваше, защото пред него стоеше Рейчъл. Погледът му се размъти, не знаеше дали от болката, или от сълзи, и когато отново можеше да вижда, тя си беше отишла, беше изчезнала, сякаш никога не я беше имало там. Което, разбира се, не можеше да бъде другояче. Знаеше го, но все пак, просто за миг, той можеше да се закълне…

Но нямаше време да размишлява върху това, нямаше време да потърси Рейчъл, нито да скърби сега за загубата й. Трябваше да стигне до къщата. Това беше единствената мисъл, която го спаси от това да не изгуби отново съзнание. Животът на Грейс беше в опасност, на Грейс и този на Джесика. Знаеше го със сигурност, сякаш някой му го изкрещя в ухото като предупреждение.

Той не мислеше, че ще може да понесе още веднъж да изгуби човек, когото обича.

Като се отблъсна от стената на гаража като плувец при старт, той се насочи към къщата с нестабилна походка и мина покрай Крамър, чието отпуснато тяло лежеше близо до пътеката. Очите му погледнаха тялото на кучето, което като кафяво-бял губер лежеше проснато на едната си страна в тревата, но не се спря да провери дали е още живо, или не. Когато наближи вратата, той посегна към пистолета, който винаги стоеше затъкнат отзад на кръста му, и остана едновременно изненадан и не съвсем, че не го откри там. Хлапето го беше взело.

Синът на Грейс.

Тя нямаше да иска той да убие сина й.

Но можеше да се наложи.

Господи, та той дори не можеше да върви стабилно! С каквото и да го беше ударило хлапето, раната беше много лоша. Чувстваше, че по лицето му струи кръв, топла и лепкава, със сладникаво противния мирис, който добре познаваше.

Три дръжки, вместо една. Като се опита да се концентрира, Тони посегна да хване тази в средата. Бинго!

Усилието, което му костваше да отвори вратата, беше неимоверно и той целия плувна в студена пот.

Но успя да натисне дръжката и вратата се отвори, той влезе в кухнята и почти разсеяно забеляза как едрите червени капки от собствената му кръв се разплискаха на дървения под, сякаш кръвта изобщо не течеше от него. От горния етаж се чу ритмично и остро думкане, почти като биенето на гигантски барабан. Бум — пауза, едно, две, и три — бум — пауза, едно, две, три — бум…

Хлапето се опитваше да разбие вратата. Грейс и Джесика сигурно се бяха заключили в спалнята. Това беше добре за тях. Осигуряваше му малко допълнително време.

Той се чувстваше твърде зле, твърде слаб, за да изкачи стълбите и да свали оттам това скапано малко лайно, както всъщност искаше да направи. Едва можеше да върви, почти нищо не виждаше и кръвта му се лееше навсякъде около него като дъжд.

Дневната. В шкафа беше устройството на алармената инсталация и паникбутона, който веднага щеше да доведе полицията, както и пистолетът на Грейс. Патроните бяха най-отгоре на шкафа с порцелановите сервизи. Той лично ги беше сложил там.

Само да можеше да остане в съзнание достатъчно дълго, за да стигне до дневната…

Всичко се въртеше пред очите му. Подът и стените странно се кривяха на най-различни страни и му се стори, че едва ли не участва в онзи стар танц на Фред Астер, в сцената, където Фред щастливо припка по стените, по тавана и по пода.

Той стисна зъби — Господи, колко болезнено беше! — и опитвайки се яростно да се концентрира, мина през вратата на кухнята и се озова в дневната. Като стисна ръба на масата за опора, тъй като коленете му заплашваха всеки момент да го стоварят на пода, той си пое дълбоко въздух. Болката го прониза като нож в дробовете, което го накара да предположи, че вероятно има няколко счупени ребра. Хлапето явно доста се беше постарало…

Глупак, горчиво се упрекна той, за това, че не се беше оказал достатъчно внимателен. Залитна към шкафа в ъгъла.

Ритмичното думкане продължаваше да се носи от горния етаж.

Той с изненада откри, че когато се опита да хване дръжката на шкафа, ръката му се оказа хлъзгава от кръвта. Изтривайки ръка в дънките си, посегна отново. Този път успя да завърти дръжката, вратата на шкафа се отвори и той почти се стовари върху стената с устройството. Върху паникбутона имаше тънко предпазно пластмасово капаче. Облягайки се с всичка сила на стената, той успя да го достигне и да го отвори.

Тряс! Звук на разтрошено дърво. Викове, високи и пронизителни. Грейс. Джесика. Хлапето беше влязло в стаята…

Пръстът му намери и натисна бутона. Веднъж, два пъти, три пъти за по-голяма сигурност. Тогава, събирайки всичките си останали сили, той се протегна към горния рафт на шкафа, където беше скрил пистолета.

48.

Джесика вече беше почти излязла през прозореца, когато вратата се разби и синът на Грейс нахлу в стаята. Чюий, който стоеше до Грейс, започна истерично да лае, присвил опашка и с изправена на гърба козина като настръхнало прасенце.

От покрива Джесика изпищя като сирена, отново и отново, като инстинктивна и автоматична реакция на това, което ставаше зад гърба й.

— Тръгвай, Джес! — извика Грейс. Вместо да последва дъщеря си навън, тя затръшна прозореца и го затвори. След това се обърна да посрещне сина си. За да стигне до Джесика, първо трябваше да мине през нея.

Нощната лампа до леглото беше светната. Приятното жълто сияние беше единственият източник на светлина в стаята. Навън през прозореца нощта беше невероятно красива, цялата обляна в лунна светлина и обсипана със сияещи звезди. Джесика щеше да се измъкне и да се спусне на двора, където щеше да е в безопасност…

Чюий продължаваше яростно да лае, колкото му стигаха силите.

— Хванах те, мамче. — Синът й го изрече високо, за да надвика кучешкия лай, и насочи пистолета срещу нея. Сърцето на Грейс подскочи в гърдите. Тя не искаше да умре… Той се усмихна. — Бум. Бум!

Грейс се хвърли на пода точно в мига, когато той наистина натисна спусъка. Куршумът се заби в стената, до която се беше изправила. Мазилката се разхвърча на всички посоки и дребни парченца се посипаха по бузата на Грейс. Чюий подскочи и се скри зад тапицирания в розово стол. Де да можеше и Грейс така лесно да намери безопасно убежище… В следващите няколко секунди леглото щеше да я предпази, но след миг той вече щеше да бъде при нея и тогава…

Щеше да умре. Какво щеше да стане с Джесика? Крейг, и по-точно новата му съпруга, нямаше да я искат, въпреки че той беше неин баща. Джесика щеше да отиде при него, щеше да бъде недоволна и нещастна и най-вероятно нямаше да се остави да упражняват контрол върху нея. Нима целият този зловещ кръг щеше да се повтори отново?

Моля те, Господи, само не това…

Грейс видя първо сянката му да се приближава, нарастваща върху стената, където се беше забил куршумът. Чюий вероятно също я видя, защото отново започна да лае истерично. Грейс се опита да се провре под леглото, но рамката се оказа твърде ниска и не ставаше. В следващия момент тя реши да придърпа и да се скрие под завивката, но той много добре знаеше къде да я намери. Не можеше да му избяга.

Дишането й беше накъсано и учестено. Сърцето й биеше толкова бързо, че тя съвсем осезаемо го усещаше в гърдите си. Цялата се обля в студена пот и се обърна, за да застане лице в лице със…

Сина си. И чрез него да се срещне със смъртта.

Тя пое дълбоко въздух и го погледна втренчено, когато той се появи до долния край на леглото. На лицето му се бе изписала странна усмивка, а в очите му, реши тя, се чете омраза към нея. Тя лежеше на дебелия розов килим в краката му, съвсем безпомощна, вдигнала поглед към него и към насочения към гърдите й пистолет. Всеки миг той щеше да натисне спусъка и тя щеше да умре от този изстрел, който щеше да отекне в ушите й, придружен от яростния лай на кучето.

Внезапно, като филмова лента, пусната на бързи обороти пред очите й се появиха картини от деня на неговото раждане. Страхът и болката, немощният плач на новороденото. Като Джесика и той беше нейна рожба. Нейно дете. Плът от нейната плът и кръв от нейната кръв. Неин син.

И той се готвеше да я убие.

Джесика. Прозорецът зад гърба на сина й се отвори, тихо и внимателно. Стъпалото и долната част на крака на Джесика, обут в гуменка и размъкнат крачол на дънките й с разнищени краища, се появи в рамката на прозореца.

Не, искаше да извика Грейс, като разбра, че дъщеря й се беше върнала, за да се опита да й помогне. Джесика се вмъкваше тихо през прозореца…

Слава богу, че Чюий беше там. Истеричният му лай заглушаваше всички останали звуци.

— Ти не искаш да направиш това — каза високо на сина си Грейс, като се опита по този начин да привлече вниманието му върху себе си. Нервите й изведнъж станаха железни и неуязвими. Вече не се страхуваше да умре, изобщо не се страхуваше за себе си, а единствено за Джесика, която сега беше вътре в стаята. Той щеше да убие и Джесика.

— Напротив, много ми се иска, мамче! Ти съсипа живота ми. — Той също говореше доста високо. — Знаеш ли това? Съсипа живота ми. Малкото братче. Винаги втори. Никога най-добрият. Това бях аз, винаги. Заради това, което направи с мен.

— Съжалявам — изхлипа Грейс и наистина го мислеше. Тя погледна втренчено пистолета, сина си и се помоли Джесика да изчезне незабелязано от стаята и просто да я остави на съдбата й. Съдбата, която винаги беше смятала, че заслужава.

Но тя знаеше, така добре както знаеше собственото си име, че Джесика няма да се върне обратно и да я остави.

— Съжалявам, че не улучих от първия път — ухили се той. Ръката му се протегна и той се прицели. Несъзнателно Грейс стисна зъби, мускулите й се вдървиха и тя се приготви да посрещне куршума с тялото си. — Нямам повече време да приказвам с теб. Трябва да намеря и малката си сестричка. Предполагам, ако мина през къщата, ще стигна тъкмо навреме, за да я видя как се спуска по стълбата на гаража, точно както е правила много други пъти досега. Затова кажи лека нощ и приятни сънища, мамче…

Той сложи пръст на спусъка. Грейс наблюдаваше ужасена и й се стори, че като че ли сега всичко ставаше на бавни обороти. Тя извика и се претърколи към стената, точно когато нещо като синя светкавица — Джесика — се появи зад него. Докато се претъркаляше, тя забеляза, че Джесика държи в ръката си нещо, което вдигна високо над главата му и го заби в гърба му. Той нададе пронизителен вик, изпълнен с болка и изненада. Пистолетът гръмна и куршумът се заби в килима на не повече от два-три сантиметра от носа на Грейс. Той посегна към гърба си и се завъртя с лице към Джесика. Пистолетът падна на земята.

Като се обърна с гръб към нея, Грейс видя хиподермичната игла все още да се поклаща в меката част на врата му.

Джесика го беше пробола със собствената си спринцовка за инсулин.

— Кучка такава! Малка, скапана кучка! — изпищя той, псувайки, като с една ръка хвана и извади иглата, а с другата докопа Джесика. Сега тя нададе остри писъци и се вкопчи в лицето му. Чюий, който не спираше да лае, явно набрал смелост от опасността, която сега застрашаваше Джесика, изскочи от скривалището си зад стола и захапа единия крачол на дънките му. Той изрита кучето с един силен, изпълнен със злоба удар и Чюий се блъсна в стената с жално квичене. Джесика отново извика, а той хвърли спринцовката на пода. Стисна с две ръце гърлото й и викът й сподавено забълбука.

Грейс грабна пистолета, който той беше изпуснал, и стреля. Направо, без дори да има време да помисли.

Бум! Изстрелът отекна отчетливо. За миг всичко застина като че ли в някаква зловеща картина: Джесика, с широко ококорени очи, бореща се с ръцете, които стискаха врата й, за да си поеме глътка въздух; синът й, опитващ се да удуши сестра си, бълващ проклятия; тя самата, легнала по гръб на килима и стиснала пистолета с двете си ръце. След това едно червено петно избухна на гърба на черното му яке между плешките и започна да расте.

Бавно, много бавно, пръстите му се разтвориха. Ръцете му пуснаха гърлото на Джесика и като отсечено дърво той се строполи на килима.

За миг никой не помръдна. Последните вопли от сподавения вик на Джесика заглъхнаха в настъпилата тишина.

Тогава Грейс, коленичила на четири крака, се приближи към сина си.

49.

Тони наблюдаваше касапницата, застанал в рамката на вратата, където се беше облегнал за опора. Той беше пристигнал с пистолет в ръка само миг след като хлапето беше застреляно, точно навреме, за да види как ръцете му освободиха гърлото на Джесика и как се строполи на пода.

Не можеше да види Грейс и сърцето му ужасено и болезнено се сви. След това тя изпълзя иззад леглото на четири крака, приближи се до момчето и го преобърна с пребледняло като платно лице.

Сигурно се чувстваше много зле. Беше убила момчето. Но със сигурност беше много по-добре, отколкото, ако се беше случило обратното.

Джесика клекна до нея и обви ръка около раменете й. Двете си размениха една бърза прегръдка и след това Грейс каза нещо на Джесика, след като сложи два пръста под ухото на момчето. Проверяваше пулса, предположи Тони.

След като се увери, че вече не им беше нужен, тъй като двете жени сами се бяха справили с грозящата ги опасност, той се отпусна надолу, като все още стискаше дръжката на вратата, за да не се просне по очи на пода в стаята. По бялата рамка на вратата, докато се свличаше на земята, той съвсем замаяно и с пълно безразличие забеляза кървавата следа, която остана след него. Чюий се появи отнякъде и заподскача към него на три крака, като държеше левия си заден крак прибран към корема, но въпреки това размахваше леко опашка в знак на радост.

Тони не посмя да пусне дръжката на вратата, за да погали кучето, което го подуши предпазливо и му напомни за бедната Крамър. Джесика вдигна поглед и го забеляза, а по израза на лицето й Тони предположи, че съвсем не представлява приятна за окото гледка.

— Мамо, виж Тони! — извика Джесика, като скочи на крака и се втурна към него.

Тогава Грейс погледна към него и на лицето й се изписа същото изражение като това на Джесика. Само след миг те и двете застанаха до него, като го хванаха под мишниците и му помогнаха да легне по гръб на килима. Грейс внимателно взе пистолета от ръката му и го сложи на рафта с книги точно до вратата.

— Донеси ми една кърпа — каза тя на Джесика, а в гласа й се долавяше напрежение.

Джесика скочи на крака, за да изпълни командата. Лицето й беше пребледняло точно като лицето на Грейс.

— Господи, Тони… — Ръцете й нежно погалиха косата му и след това му се стори, че погали лицето му, въпреки че не можеше да бъде сигурен; цялата му дясна част беше напълно безчувствена.

Джесика се върна с кърпата и Грейс я притисна към главата му точно над дясното му ухо.

— Има толкова много кръв… — Джесика го гледаше изплашено, някакво страхопочитание се долавяше в гласа й. Тони предположи, с някаква останала искрица хумор, че вероятно представлява много страховита гледка.

— Ще се оправи. Раните по главата винаги кървят много. — Гласът на Грейс прозвуча доста пронизително и остро, сякаш се страхуваше да не би думите й да не се окажат верни.

Тони чу воя на сирените някъде в далечината. Кавалерията беше почти наблизо, винаги добре дошла, макар и, точно като него, да пристигаше малко късничко.

— Някоя от вас ранена ли е? — успя задъхано да ги попита той, като се опитваше да остане в съзнание.

— Нищо ни няма и ти също скоро ще се оправиш — рече Грейс, като притисна кърпата по силно към главата му. От бързите погледи, които си размениха майка и дъщеря, Тони разбра, че и двете смятаха последната част на това изречение или за невероятно оптимистична, или за чиста лъжа.

— Обичам те — промълви той на Грейс, в случай че не му се отдадеше друга възможност да го направи. Искаше да хване ръката й, но откри, че му е останала сила единствено да й намигне. Най-смешното в цялата ситуация беше, че точно за това беше искал да разговаря тази вечер с нея. Само дето си го беше представял доста по-романтично, с целувки и на лунна светлина, а не сред окървавени и ранени тела.

Тя му се усмихна с малко крива усмивка и се наведе да го целуне по здравата страна на устата му.

— И аз те обичам — прошепна тя, пристягайки и притискайки още по-силно кърпата към главата му.

Зад нея Джесика ги наблюдаваше и слушаше с разширени от учудване очи. Тони срещна погледа й и би могъл да й се усмихне, ако дори при мисълта да направи това, не почувства надигащата се болка. За миг тя остана загледана в него и по лицето й се изписа в момента модният сред младежите израз Сваляй, така отчетливо, сякаш беше изписан с мастило. След това тя примигна, усмихна се и вдигна победоносно палец във въздуха зад гърба на майка си.

Долу някой заблъска на входната врата.

— Кавалерията — измърмори Тони.

Грейс кимна и се обърна към Джесика:

— Иди да им отвориш.

50.

Впечатленията, които дълго време след това не напуснаха Грейс, бяха следните: стотици ченгета, две линейки, малка група съседи на поляната пред къщата. Крамър, намерен до гаража, все още жив, макар и зверски пребит и веднага отведен във ветеринарната лечебница. Оръжието, железен крик, взет от гаража на Грейс, намерено близо до кучето и цялото покрито със съсирена кръв. Още едно тяло, на жена, открито недалеч от Крамър, увито в найлонови торби за смет. Ярки светлини, светкавици на фотоапарати и въпроси, стотици въпроси.

Синът й, лошо ранен, но все още жив, натоварен на една линейка с цял отряд полицаи около него. Тони, почти в безсъзнание, качен на другата линейка. Ръката му стискаше ръката на Грейс чак докато линейката се отправи към болницата, а тя остана, тъй като не й разрешиха да пътува заедно с него. Двете с Джесика го последваха с колата й. Като по невероятна ирония на съдбата, и двамата — Тони и синът й — бяха откарани в една и съща болница и отведени в интензивното отделение един след друг.

И двамата — бързо вкарани в операционната. Тони, поне очакваха, щял да оживее.

Цялата насъбирана с годините вина, притиснала като камара камъни гърдите й.

Най-накрая Грейс и Джесика останаха да чакат в болницата, вперили поглед в часовника в чакалнята пред операционната.

— Мамо — обади се след известно време Джесика. — Защо това момче непрекъснато те наричаше мамче?

Грейс я погледна за миг, без да каже нещо. Как би могла да признае истината на дъщеря си? За Джесика тя винаги се беше старала да даде възможно най-доброто от себе си, да й създаде дом, да й бъде подкрепа, да бъде прекрасно. Дъщеря й беше много млада, за да разбива из основи илюзиите й за живота.

И въпреки това нямаше друг избор. Джесика заслужаваше да узнае истината от нея, вместо да прочете за това във вестниците или да разбере от новините по телевизията, или ако пропуснеше това, да го научи от клюките на приятелите си.

Грейс й разказа всичко. Цялата, неподправена истина. И тогава седнала там, както преди това пред Тони, уязвима и съвсем незащитена, тя зачака присъдата си от човека, когото обичаше толкова много.

— Колко ужасно — отрони Джесика, след като дълго, дълго остана мълчаливо загледана в майка си с пълни със сълзи очи. — Защо никога не си ми казала за това досега? Сигурно си се чувствала ужасно зле!

Грейс погледна дъщеря си и в сините й очи, които толкова приличаха на нейните, не видя нищо друго, освен любов, която струеше към нея.

— Джес — промълви нежно тя и обгърна дъщеря си в прегръдка. — Ти си толкова невероятна…

— Знам. — Джесика също я прегърна в отговор и след това я пусна. Като забеляза, че дъщеря й изглежда притеснена, Грейс се напрегна в очакване на предстоящия въпрос. Нима присъдата й не беше още произнесена?

— Тони знае ли? — беше всичко, което попита Джесика.

Цялата потънала в облекчение, тя кимна.

— О… — Джесика явно обмисляше нещо. След това тя вторачи очи в лицето на майка си. — Вие двамата, да не би да си уреждате срещи зад гърба ми, а?

Грейс малко неспокойно се размърда на мястото си и вдигна рамене.

— Нещо такова. Не точно срещи, но…

— Защо тоя мръсник нищо не ми е казал! — избухна ядосано Джесика. — Нито думичка не ми е казал!

Докато Грейс безмълвно втренчи поглед в дъщеря си, Джесика поясни.

— Попитах го дали някога му е идвало наум да те покани на среща и той каза — той каза — е, не мога да си спомня какво точно каза, но със сигурност не спомена, че вече го правите!

— Имаш ли нещо против? — попита Грейс почти с безразличие.

— Точно това ме попита и той — отвърна ликуващо Джесика, след като определено паметта този път не й изневери. След това, поглеждайки майка си, тя поклати отрицателно глава. — Мисля, че Тони е страхотен. Всъщност аз май долу-горе го помолих да се ожени за теб.

— Какво?

— Хей, мамо, не се ядосвай чак толкова! Чух те да му казваш, че го обичаш, освен това чух и той да ти признава същото.

Грейс все още стоеше безмълвно загледана в Джесика, когато пристигна Доминик.

— Тони? — попита той без предисловия още в първия момент, когато забеляза Грейс.

— В операционната е. — Тя се изправи. — Лекарите казват, че няма опасност за живота му, но е бил ударен много лошо. На главата му зее рана, колкото ръката ми. Мислят, че може да има фрактура на черепа, освен всичко останало.

— Господи… Какво се случи?

Грейс му разказа всичко, включително и за самоличността на нападателя. Повече не искаше да живее с никакви тайни. Точно тази определено вече беше коствала живота на един човек.

Бяха й казали, че синът й, вече известен под името Мат Шърман, щял да отиде в затвора, или даже по-лошо, след като го изпишат от болницата. Тялото, което намериха в задния двор на къщата й, беше разпознато като това на майка му, Силвия Шърман. Беше я убил, застрелял я бе от съвсем близко разстояние в лицето с голямокалибрен пистолет.

Беше убил осиновителката си и след това бе дошъл да се разправи и с биологичната си майка.

Грейс знаеше, че от сега нататък тя до края на живота си щеше да носи в себе си този ужас, както и вината, която неминуемо изпитваше.

Но тя беше благодарна, безкрайно благодарна, че той не беше успял да убие Джесика и Тони, и нея самата. Те тримата имаха още много неща, за които да живеят. Едно ново начало, може би, след тази нощ.

Влязоха още членове на семейство Марино и продължаваха да прииждат, докато цялата фамилия, от Мери и Роза до най-малкия му брат Роби не изпълниха чакалнята. Шумът, който вдигаха, беше направо оглушителен. А присъствието им — невероятно успокоително и приятно.

Когато двама други човека, нямащи никаква връзка с Тони, влязоха в чакалнята, Грейс почти изпита съжаление към тях. И двамата мъже, баща и син, помисли си тя — въпреки че всъщност изобщо не си приличаха — бяха пребледнели и очите на сина бяха подпухнали и зачервени, сякаш беше плакал. Бащата беше облечен в консервативен син костюм, а синът му, който изглеждаше около двадесетгодишен, беше по пуловер и дънки. Те застанаха близо един до друг, отделно от всички останали, и сякаш се сгушиха в ъгъла на голямото помещение, което вече не изглеждаше чак толкова просторно, изпълнено почти до предела с членове на семейство Марино.

Един човек в бяла болнична престилка, за когото предположи, че е лекар, дойде до вратата около петнадесет минути след пристигането на двамата новодошли.

— Доналд Шърман? — повика лекарят. Тогава Грейс разбра кои трябваше да са двамата мъже и се загледа в тях, без да може да откъсне поглед.

Бащата и братът на сина й, според документите за осиновяване.

Бащата се изправи и пристъпи към вратата, а след това го последва и синът. Той неимоверно много й напомняше на някого, въпреки че тя за известно време не можа да се сети точно на кого. Беше висок и слаб, с атлетично тяло, за разлика от осиновения си брат. Косата му беше доста светлокестенява и вероятно руса, когато е бил по-малък.

Същият цвят като косата на Джесика и като нейната собствена, преди да започне да си прави кичури.

И начинът, по който се движеше…

Грейс се изправи, остави Джесика, която изцяло беше погълната от разговора си с Доминик, приближи се нервно към двойката мъже, който в момента разговаряха с лекаря.

— … на косъм от аортата му — поясняваше докторът. — Има късмет, че изобщо е жив.

— Може би по-добре щеше да не е — рече мрачно господин Шърман.

— Татко — възпря го синът му, като го дръпна за ръката.

— Господи, Дони, та той уби майка ти…

— Той е болен, татко. Сигурно не е бил на себе си. Една сестра мина по коридора и дойде да каже нещо тихо на доктора.

— Той е в съзнание и иска да говори с вас, господин Шърман — погледна го лекарят.

Господин Шърман поклати глава.

— Не мога да говоря с него.

— Татко… — В гласа на Дони се долавяше напрежение. — Не можем просто да го изоставим. Сега той има нужда от нас повече от всякога.

Господин Шърман погледна Дони и отново поклати глава.

— Ти винаги си се държал добре с него, като към истински брат. Нямаш никаква вина. Ти си най-добрият син, който може да има един баща.

— Татко, моля те…

— Добре. Добре. Заради теб. — Той кимна на доктора и като последваха сестрата, която им направи знак, баща и син я последваха навътре по коридора.

Съвсем замаяна, Грейс също ги последва.

Стори й се, че измина цяла вечност, докато обикаляше в коридора сама и ги чакаше да излязат от стаята, но в действителност едва ли бяха изтекли повече от двадесет минути. Една случайно минаваща сестра й хвърли любопитен поглед, но иначе никой друг не я притесни. Когато господин Шърман и синът му най-сетне излязоха, тя тъкмо разглеждаше информационното табло в дъното на коридора и се опитваше да не храни напразни надежди за невероятни неща. Физическата прилика можеше да бъде просто случайна…

— Господин Шърман. — Грейс се приближи към бащата, като все още се опитваше да запази самообладание. Той изглеждаше съсипан, забеляза тя, а синът му беше блед като платно. — Аз съм Грейс Харт. Съдия Грейс Харт. Момчето вътре… то всъщност ни нападна в… къщата ми. Там, където намериха жена ви. — Тя си пое дълбоко въздух. Забеляза, че очите на Дони бяха сини. И носът му беше също така издължен и удебелен в средата на извивката. Откъсна поглед от лицето му. — Аз… аз много съжалявам — завърши унило тя.

Настъпи дълга пауза, в която и тримата просто се гледаха един друг. Сърцето на Грейс биеше бясно. Почти й прилоша от очакването и надеждата.

— Всъщност аз съм този, който трябва да ви се извини — изрече най-накрая бавно господин Шърман. — Мат… синът ми там вътре… се опита да убие вас и дъщеря ви. Не знам какво да кажа.

— Направил го е, защото е ревнувал от мен — намеси се Дони с удивление в гласа. — Така каза.

Мъката се изписа по лицето на господин Шърман и той погледна Грейс право в очите.

— Мисля, че вие сте биологичната майка на моя син — изведнъж тръсна той.

Грейс почти изохка. Да чуеш толкова старателно и дълго пазената истина, изречена на висок глас така направо, беше… разстройващо. Но въпреки това въпросът си оставаше — кой син от двамата?

Дони я гледаше втренчено. Очите му срещнала нейните и тя положи всички усилия да се откъсне и да погледне отново към бащата.

— Дали… е, аз бях останала с впечатлението, че моят син ни нападна. — Грейс просто не можеше да зададе директно въпроса.

Господин Шърман поклати глава.

— За мое безкрайно съжаление Мат е моят истински син. Жена ми и аз бяхме решили да нямаме деца, поради… поради известни психически проблеми по нейна линия в семейството, които се опасявахме да не се предадат по наследство. Осиновихме Дони още като бебе, но година по-късно Силви внезапно забременя с Мат. — Той изпусна кратка и изпълнена с горчивина въздишка. — Тя смяташе, че ще е много добре Дони да си има братче. Когато разбра, че второто дете ще е момче, направо изпадна в екстаз. Искаше Дони да си има по-малък брат.

Грейс едва можа да чуе последните му няколко изречения. Тя се вгледа в очите на сина си. За миг беше неспособна да изрече каквото и да било. Той изглеждаше също толкова поразен, защото на свой ред също я погледна безмълвно.

— Здравей, Дони — успя да промълви тя след известно време.

Той не каза нищо и Грейс се упрекна за високомерието си. Но тогава той протегна ръка.

— Аз… просто не знам как да ви наричам — промърмори той.

— Грейс — каза нежно тя и пое ръката му. Мамо беше твърде интимно и всяко дете свързваше тази дума само с един-единствен човек на света. Майката на Дони беше умряла при такива ужасни обстоятелства в точно този ден и той вероятно изпитваше огромна тъга и ужас от загубата й. Но Грейс беше негова майка, както и той беше неин син. Беше жив, беше добре и сега тя държеше ръката му.

— Грейс — повтори той.

Едно от най-трудните неща на света се оказа да пусне ръката му. Но трябваше да го направи.

Доминик и Джесика се появиха зад един ъгъл в коридора и се приближиха към тях.

— Това е дъщеря ми — представи я Грейс, когато двамата дойдоха при тях. — Джесика.

Физическата прилика между Джесика и Дони беше поразителна. Дори Джесика я забеляза, примигна невярваща и явно съвсем объркана срещу момчето.

— Здравей, Джесика — опита се да се усмихне Дони и Грейс разбра, че неговите осиновители — не, неговите родители — го бяха възпитали изключително добре. — Приятно ми е да се запознаем.

— Това… това е… — Грейс едва не каза брат ти, но това отново щеше да подчертае отношения, доста по-силни от биологичната връзка между тях. Тя не искаше да приема всичко за даденост, нито да стига толкова далеч, твърде далеч — бебето, за което ти разказах. Детето, което дадох за осиновяване преди деветнадесет години.

— Моят брат! — ахна Джесика. Грейс почти се засмя. — Искаш да кажеш, че… момчето, което ни нападна, не е било…?

Отначало Джесика заекна, но после със закъснение се овладя и тогава Грейс поклати отрицателно глава.

— Слава богу — въздъхна Джесика. Ако можеше, Грейс би затворила невъзможната уста на дъщеря си й с ръка.

— Господин Шърман. — Доминик се намеси, за да прекъсне конфузната ситуация, в която бяха изпаднали, като подаде ръка първо на бащата, а после и на Дони. Аз съм детектив Доминик Марино от областната полиция. Първо, приемете моите съболезнования за загубата на съпругата си. Зная, че моментът е много труден за вас и за сина ви. — Той погледна Дони и след това отново господин Шърман. — Разбрах, че вече сте имали възможност да разговаряте със сина си. Той каза ли ви кое го е накарало да извърши тези деяния? Защо е убил съпругата ви?

Господин Шърман се изкашля.

— Дони, защо не вземеш тази млада дама тук — Джесика? — и да се поразходите надолу по коридора, става ли? — Той изчака докато Дони намръщено, но послушно изпълни това, за което го беше помолил баща му. Двамата се отдалечиха на достатъчно разстояние, за да не могат да чуват разговора на възрастните в другия край на коридора. Господин Шърман погледна от Доминик към Грейс и обратно. — Няма нужда той да чува всичко това. Мат наистина… говореше за това. Той и жена ми никога не са се разбирали, никога. Те… си приличаха във всяко едно отношение, прекалено много. Мат казваше, че ревнува от Дони, защото смяташе, че жена ми и аз обичаме много повече Дони, отколкото него. Той е искал да убие съдия Харт и дъщеря й, мен и жена ми, като прехвърли вината за това върху Дони, когото също е смятал да убие, след като го накара да напише собственоръчно една бележка, в която се признава за виновен задругите убийства. Явно е оставил някакво доказателство в дома ви — той погледна към Грейс, което да насочи следата към Дони. Освен това е искал да остави и още нови доказателства. Носел е обувките на Дони, за да съвпаднат отпечатъците от стъпки с неговите, смятал е да остави една чаша, от която е пил Дони, както и няколко косъма и още ред неща от този род на местопрестъплението.

— О, господи! Дъвката! — досети се Грейс. Когато Доминик и господин Шърман я погледнаха неразбиращо, тя отбягна въпросителните им погледи. — Няма значение. Тони знае.

— Има и още нещо — добави мрачно господин Шърман. — И точно тази част не исках да чува Дони. Слава богу, той беше отишъл до тоалетната, когато брат му ми каза. — Той си пое дълбоко въздух. — Явно Мат е убил приятелката на Дони, която изчезна безследно от дома си миналата неделя. Името й е — беше — Карълайн Стейпълс. Ще намерите тялото в някакъв фризер в мазето на улица Мейпъл номер триста двадесет и седем в Арлингтън.

51.

Седмица по-късно изписаха Тони от болницата.

Беше пет и тридесет следобед и Грейс се беше отбила да го вземе след работа. Джесика имаше тренировка по баскетбол в шест, а след това щеше да остане да нощува при приятелката си Емили Милхолън.

Следователно разполагаха с цялата нощ пред себе си. За нещастие, помисли си Грейс, Тони все още беше твърде слаб, за да я осмислят цялата.

Главата му беше цялата омотана в бинтове и превръзки, които на Грейс й приличаха на някакъв бял тюрбан. Отдолу под тюрбана имаше фрактура на черепа в основата на главата и два дълбоки прореза, единият от който беше зашит с двадесет шева, а другият — с тринадесет. Имаше две счупени ребра, които бяха превързали, и големи охлузвания по цялото тяло от главата до петите от дясната страна на тялото.

Лицето му, което беше подпухнало и надуто до размерите на баскетболна топка след фаталната нощ, сега изглеждаше почти нормално, ако не се смяташе белегът на дясната му челюст, за който бяха необходими шест шева, и насиненото дясно око, което вече възвръщаше първоначалния си вид, като преминаваше през всички нюанси на моравото и жълтото.

— Значи следващата сряда ще обядваш с Дони? — попита я Тони. Той се беше облегнал на предната седалка до нея и изглеждаше напълно спокоен и доволен.

— Да. Той ми се обади. — Грейс се обърна към него, цялата сияеща и очевидно много щастлива. — Каза, че иска да ни опознае по-добре нас двете с Джесика.

— Нещата в крайна сметка се наместиха по най-добрия начин, нали?

— Чувствам се сякаш огромен товар се е стоварил от плещите ми. Той е чудесно момче, Тони…

— Така изглежда. Чакай, пропусна отбивката!

Те се бяха отправили към неговата къща, за да си вземе някои неща, тъй като щеше да остане с Грейс и Джесика, докато се възстанови напълно. Грейс зави рязко надолу по улицата, която й посочи Тони, и се усмихна, когато той се хвана здраво за седалката с изплашено изражение на лицето.

— Нищо работа — с насмешка отбеляза тя след края на маневрата.

— Ще ми позволиш ли някога аз да карам?

Тя се направи, че се замисля.

— Вероятно не.

Той сви рамене.

— Просто така си питам. Грейс паркира пред къщата.

— Сигурен ли си, че не искаш да останеш в колата и да ме изчакаш, докато аз опаковам нещата ти? — попита тя загрижено, като се обърна и го погледна.

— Може да не съм възстановил всичките си сили, но мисля, че мога да се справя с това — рече той с дрезгав глас.

— Добре. — Грейс слезе от колата и Тони, макар с доста повече усилия, направи същото. Здрачаваше се и Грейс забеляза, че уличното осветление заблещука тук-там по алеята зад къщата му. Отпред, на улицата, дълги тъмновиолетови сенки се стелеха по покритите с есенни листа морави, а последните лъчи на дневната светлина изчезваха в мрака.

Тони застана до колата, поставил едната си ръка на капака, и Грейс забързано се отправи, за да му помогне. Той обви едната си ръка около кръста й и й позволи да го подкрепя, докато върви по пътеката.

— Хей, Тони, здравей! По-добре ли си вече? — От предните прозорци на къщата си госпожа Крътчър сигурно ги беше видяла, когато пристигнаха, защото забързано излезе на верандата.

— Да, госпожо Крътчър, благодаря.

— Ами кучето ти, как му беше името… Ще се оправи ли?

— Крамър, госпожо Крътчър. Ще излезе от болницата в понеделник.

— Разходите по лечението му сигурно ще са повече от твоите — отбеляза през смях госпожа Крътчър.

— Да, вероятно. — Тони не изглеждаше много развеселен от този факт.

— Е, вие двамата внимавайте.

— Вие също, госпожо Крътчър. Лека нощ.

— Лека нощ.

Вече бяха стигнали до стълбите. Грейс взе ключа от ръката на Тони и отвори вратата. Старата жена все още ги наблюдаваше, когато влязоха вътре.

— Никога няма да те нападнат престъпници и обирджии — рече с абсолютна увереност Грейс, като се пресегна да светне лампата. — Не мисля, че някой изобщо може да се промъкне покрай госпожа Крътчър.

— Не бих искал аз да съм този, който пръв ще опита — съгласи се Тони. Ръката му улови ръката на Грейс и не й позволи да запали осветлението.

— Тони… — запротестира тя.

— Грейс — отвърна й той, като леко я имитира и се наведе, за да я целуне по устните.

Въпреки протестите й, че не би могъл, той отвръщаше, че изобщо нищо не му пречи, и й показваше нагледно. Наистина, той не можеше да направи кой знае колко повече от това да лежи на леглото по гръб, но това и за двамата се оказа напълно достатъчно. Тя го съблече, след това съблече и себе си и след това започна да си играе с него, а той стенеше от удоволствие. Изведнъж играта престана да й харесва, като видя колко много рани имаше по тялото му, за които трябваше да внимава. Но накрая страстта, която ги изгаряше, стана толкова бурна и силна, че тя напълно забрави за неговото състояние и остана върху него, докато светът около нея се завъртя и избухна в екстаз. След това се отпусна върху него, задъхана и удовлетворена.

Тогава той простена по доста по-различен начин от сластните звуци, които издаваше допреди няколко минути и осезаемо потръпна. Внезапно припомняйки си за неговите рани, тя светкавично се претърколи встрани от него.

— О, Тони, съжалявам! — Тя протегна ръка към лампата. Светна я и го погледна разкаяно. — Добре ли си?

— Мисля, че ми счупи и останалите здрави ребра и… — промърмори той, а после се разсмя при вида на ужасеното изражение на лицето й.

— Добре съм. Просто накрая легна върху едно много чувствително място, това е.

— Не трябва… — започна тя изведнъж, като съвестта й заговори.

— Напротив, трябва. Всъщност ако ми дадеш само минутка, вероятно ще го направим още веднъж. И още веднъж. И…

— А, не. Няма. — Грейс се изтърколи от леглото, стана, скръсти ръце и го погледна ядосано. Той все още беше нейният красив Тони, широкоплещест, строен, дългокрак, но бялата превръзка около главата му и около гърдите му, плюс огромните белези почти по цялата дясна страна на тялото му го правеха да изглежда като беглец от някакъв филм на ужасите. — Само ако можеше да се видиш… Трябва да си почиваш.

Очите му се плъзнаха по нея, а горещият му поглед й напомни, че е гола. Той се протегна, хвана я за ръката и я придърпа към себе си.

— Тони, не…

— Просто ела и легни тук до мен за малко. Нищо няма да правя, кълна се.

— Добре тогава.

— Пак се проявява параноичната ти природа.

— Не съм параноичка.

— Въпрос на лично мнение.

Той отново я дръпна за ръката въпреки протестите й и тя се остави да бъде привлечена в леглото до него от здравата му страна, като сложи глава на рамото му и ръката й легна малко над превръзката, която опасваше гърдите му. И тогава той й доказа, категорично и веднъж завинаги, че природата й наистина не е параноична и че всяко подозрение, което някога беше изпитвала в живота си, всъщност е било добре обосновано, включително това относно истинските му намерения, когато я приласка при него на леглото.

Трябваше да му го заяви и то съвсем сериозно накрая, когато можа да си поеме достатъчно въздух, за да извика, но дори и тогава той успя да я разсея и обърка с един съвсем обикновен жест, като вдигна ръката й към устните си и целуна дланта й.

— Обичам те! — промълви задъхано той и погледна дълбоко в очите й. — Ще се омъжиш ли за мен?

За да си спести това, което в действителност можеше да бъде един много дълъг и физически уморителен отговор, тя просто каза да.

Вероятно минаваше полунощ, когато най-накрая те бяха готови да тръгват. Грейс настоя да носи сака му до колата и Тони й позволи да го направи, защото, първо, ребрата му наистина го боляха ужасно — не че имаше намерение да си признае пред Грейс, и второ, защото искаше да остане минута-две сам.

Сега животът му продължаваше, а миналото оставаше зад него и той изпитваше известна доза вина за всичко това. Щеше завинаги да обича Рейчъл. Докато беше жив, тя винаги щеше да остане част от него, но сега вече знаеше, че отново може да бъде щастлив, че в живота отново може да има радост, като подарък изненада, който просто е чакал да бъде намерен и отворен някъде по пътя.

Снимката й вече беше прибрана в сака, затова той направи следващото най-подходящо нещо, за което се сети. Излезе навън в топлата, ветровита нощ, за да се сбогува с Рейчъл в нейната градина. Някъде зад гаража в мътната жълта светлина на уличната лампа, която осветяваше алеята, танцуваха безброй насекоми. Над главата му бледият полумесец на луната светеше високо в небето, заобиколен от хиляди дребни звезди, които просветваха като диаманти в среднощно синьото необятно пространство. На земята, по-близо до него, тревата и падналите листи под краката му изглеждаха почти черни. Някакъв лек аромат се долавяше във въздуха.

Рози?

Тони свъси вежди и тогава очите му се разтвориха широко и удивено, когато забеляза градината на Рейчъл. Освен ако съвсем не се беше побъркал, градината беше разцъфнала, цялата разкошно обсипана с цвят, всеки храст отрупан с големи, пищни рози, чиито аромат изпълваше нощта.

Четири години тези храсти не бяха родили нито една розова пъпка. А сега беше краят на октомври. Наистина, все още беше топло; циганско лято, да; но — рози през октомври?

Тони не беше напълно убеден и затова се приближи на достатъчно разстояние, протегна ръка и докосна един кадифен цвят.

Рози. През октомври…

Тони стоеше прехласнат, загледан в розите на Рейчъл, буйно и разкошно разцъфнали там, където само преди седмица не бе имало нищо повече от едно кръгло пространство, осеяно с жилави, почти безлисти клони и тръни.

Една бяла нощна пеперуда полетя право срещу него, изскочила от тъмнината сякаш направо от нищото, и той инстинктивно се отдръпна, когато меките й криле погалиха бузата му.

Почувства допира й почти като милувка.

Един клаксон изсвири откъм улицата. Грейс. Трябваше да я доведе тук, да й покаже… не!

Ако й покажеше, може би тя щеше да му каже, че е подменила розовите храсти. Може би тя знаеше защо храстите сега цъфтяха и във всичко това нямаше нищо мистично. Сигурно ги беше наторила и поляла. Беше направила нещо.

Ако така стояха нещата, той просто не искаше да знае.

Щеше да го приеме като благословия от страна на дъщеря си, която щеше да обича до края на живота си.

Много нежно той откъсна една-единствена роза и вдъхна сладкия й аромат, преди да я постави в джоба на коженото си яке, с което беше облечен. Щеше да я притисне между страниците на някоя книга, когато се прибереше у дома.

Усмихна се леко при мисълта, че сега къщата на Грейс беше неговият дом.

Клаксонът прозвуча отново.

— Трябва да тръгвам — изрече на глас той, макар че около него нямаше никой.

След това се обърна и се отправи към улицата, където зад волана на волвото го чакаше Грейс. Джесика щеше да се прибере у дома утре и при тази мисъл Тони беше обзет от странно спокойствие и удовлетворение.

Животът му се бе затворил в пълен кръг, помисли си той. Връщаше се у дома, при своите момичета.

В тъмнината зад къщата една малка нощна пеперуда политна радостно нагоре, този път бързаща към светлината на лампата без никакви колебания…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.